МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
Глухівський національний педагогічний університет
імені Олександра Довженка

Кафедра української мови, літератури та методики навчання

БІНАРНА ОПОЗИЦІЯ КОНЦЕПТІВ «СЕЛО» / «МІСТО» 
У ТВОРЧОСТІ ВАЛЕР’ЯНА ПІДМОГИЛЬНОГО: ЛІТЕРАТУРОЗНАВЧИЙ І МЕТОДИЧНИЙ АСПЕКТИ
                                                                      
                                                                      Магістерська робота   
                                                                      зі спеціальності 014.01 Середня  
                                                                      освіта (Українська мова і література)         
                                                                      студентки 61 – 2У (ПР) групи
                                                                      навчально-наукового інституту
                                                                      філології та історії
                                                                      Куплевацької Любові Олексіївни

                                                                      Науковий керівник: 
                                                                      доктор. філол. наук, професор 
                               Новиков А. О.

Глухів – 2023 
ЗМІСТ

ВСТУП …………………..	4

РОЗДІЛ 1. ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ 
                     ДОСЛІДЖЕННЯ…………………………………………………..9
1.1.Проблема становлення концепту як філософської категорії в   
      сучасних наукових студіях …………………………………………………..9
1.2. Ступінь вивчення бінарної опозиції як універсального способу
 пізнання дійсності…………………………………………………………..16
1.3. Вербалізація концептів «село» / «місто» в художньому тексті………….24
Висновки до розділу 1…………………………………………………………...28

РОЗДІЛ 2. ЛІТЕРАТУРОЗНАВЧИЙ АНАЛІЗ БІНАРНОЇ 
                   ОПОЗИЦІЇ КОНЦЕПТІВ «СЕЛО» / «МІСТО» 
                    В ДОРОБКУ ВАЛЕР’ЯНА ПІДМОГИЛЬНОГО……………..30
2.1.Валер’ян Підмогильний у контексті доби «Розстріляного
      відродження»………………………………………………………………...30
2.2. Реалізація концептів «село» / «місто» в романі «Місто»………………...37
2.3 Актуалізація бінарної опозиції концептів село» / «місто» в романі
      «Місто»……………………………………………………………………….45
Висновки до розділу 2…………………………………………………………...49

РОЗДІЛ 3. ВИВЧЕННЯ РОМАНУ ВАЛЕР’ЯНА ПІДМОГИЛЬНОГО
                   «МІСТО» В ЗАКЛАДАХ ЗАГАЛЬНОЇ СЕРЕДНЬОЇ
                    ОСВІТИ…………………………………………………………….52
3.1. Проблеми реалізації методичних засад вивчення творчості  
       Валер’яна Підмогильного в шкільних програмах з української 
       літератури……………………………………………………………………52
3.2. Аналіз чинних підручників з української літератури щодо вивчення 
творчості Валер’яна Підмогильного……………………………………..	…60
3.3. Застосування різних форм роботи в процесі вивчення роману 
«Місто» Валер’яна Підмогильного………………………………………...	70
Висновки до розділу 3	…………………………………………………...81

ВИСНОВКИ	84
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ	86

ВСТУП

Починаючи з другої половини ХХ ст. характерним для наукових досліджень стала ідея комплексного вивчення мови, свідомості та культури, таким феноменом є аналіз концептуальної картини світу. Сьогодні термін «концепт» міцно закріплений в усіх царинах, проте суперечки щодо однозначності його розуміння та вживання актуальні. Немає сумніву, що він існує як міждисциплінарний термін, оскільки використовується не лише в лінгвістиці, а й у філософії, літературі, культурі, науці загалом і в повсякденні зокрема. Його міждисциплінарний характер виник із інтерпретації лінгвістичних досліджень і зумовив аналіз різноманітних підходів до вивчення. Усе різноманіття описів концепту можна звести до таких підходів: логічний, логіко-понятійний, філософський, психолінгвістичний, культурологічний, семантичний, тобто в межах когнітивної лінгвістики, психолінгвістики та лінгвокультурології.
Відсутність однозначності у визначенні концепту зумовлює класифікацію за такими принципами: структурним, соціологічним, комунікативним, водночас розвиток дискурсивних досліджень виокремлює пізнавальні (наукові), побутові й художні концепти. Зазначимо, що існування різних підходів свідчить про змогу вивчення різнобічності його аспектів. 
Поряд із пізнавальними, етичними, культурними та іншими концептами виокремлюють особливий їхній тип – художній концепт. Насамперед подібне поняття належить до художньої літератури або текстів загалом. 
Базова концептуальна опозиція «село» / «місто» як давнє архаїчне протиставлення, що дозволило осягнути наслідки історичного поступу, виразником яких виступає місто як генератор розвитку людської цивілізації загалом, бо воно є ретранслятором аналітичних процесів становлення людини: місто творить людину з села, а людина з села – місто, зазначене не втрачає своєї актуальності й у сучасній системі культурних координат та залишається важливою ціннісною домінантою народної свідомості. Отже, ця опозиція може аналізуватися як принцип розумового освоєння, а насправді категорія, як результат цього процесу, тобто концепт, а також як базова семіотична опозиція, що апелює до свідомості людини.
Дослідженню урбаністичної тематики в українській літературі приділяли увагу такі відомі літературознавці, як В. Агеєва, Р. Мовчан, І. Кравченко, С. Павличко, М. Полякова, М. Ткачук, В. Фоменко. 
Вагомий внесок у вивчення літературного доробку В. Підмогильного здійснили також науковці за розробленою тематикою: «Проза В. Підмогильного: модерністський дискурс» – С. В. Жигун, Н. І. Заверталюк, І. В. Кропивко, Р. В. Мовчан, Н. П. Олійник, А. А. Степанова, О. В. Шаф; «Поетика прози Валер’яна Підмогильного» – В. Л. Галацька, Т. В. Кедич, Л. В. Мірошниченко, І. В. Пасько, С. В. Полякова, А. В. Тараненко, І. К. Цюп’як; «проза Валер’яна Підмогильного: компаративний вимір» – О. А. Галич, О. В. Гонюк, І. С. Кірковська, К. О. Корнілова, С. В. Ленська, Л. Н. Степовичка, Л. Б. Стрюк, О. М. Тимофєєва; «Поетика художнього тексту» – А. С. Алєксєєва, О. В. Гонюк, С. В. Нечипоренко, І. З. Павлюк, А. І. Тепшич, В. Ф. Шевченко. 
Попри велику кількість наукових напрацювань, присвячених аналізу творчого доробку Валер’яна Підмогильного, вивчення саме бінарної опозиції концептів «село» / «місто» в романі «Місто» ще не було предметом дослідження серед магістрантів, що зумовило актуальність обраної теми. 
Мета дослідження: дослідити бінарну опозицію концептів «село» / «місто» в романі «Місто» Валер’яна Підмогильного. 
Завдання дослідження:
-	дослідити проблему становлення концепту як філософської категорії в сучасних наукових студіях;
-	з’ясувати ступінь вивчення бінарної опозиції як універсального способу пізнання дійсності;
-	з’ясувати реалізацію бінарної опозиції  концептів село» / «місто» в романі «Місто»;
-	репрезентувати різні форми роботи щодо вивчення творчості письменника в закладах загальної середньої освіти.

Об’єкт дослідження: роман «Місто» Валер’яна Підмогильного крізь призму аналізу бінарних опозицій. 
Предмет дослідження: виокремлення концептів село» / «місто» в романі «Місто» Валер’яна Підмогильного.
Методи дослідження: описовий (з метою простеження ступеня розробленості теми наукової розвідки й накопичення теоретичного матеріалу), біографічний (з метою з’ясування особливостей життєвого й творчого шляху письменника), історико-філософський (для простеження можливих зовнішніх і внутрішніх чинників, які мали вплив на формування світогляду митця), загальнонаукові методи аналізу та синтезу, індукції та дедукції, узагальнення. У роботі використано також методи гуманітарних наук: компаративного аналізу, герменевтичний і феноменологічний метод. 
Наукова новизна. У роботі систематизовано теоретичний матеріал, присвячений вивченню урбаністичних процесів та характеру й поведінки людини з села, яка завойовує місто в літературному доробку Валер’яна Підмогильного, удосконалено методику вивчення творчості письменника в закладах загальної середньої освіти.
Практичне значущість роботи. Матеріали наукової розвідки можуть бути використані на уроках української літератури в закладах загальної середньої освіти, на спецкурсах, тренінгах, у позакласній роботі з української літератури та в процесі підготовки до НМТ. 
Апробація результатів дослідження. Результати цієї роботи були
предметом обговорення на наукових конференціях, зокрема, на:
1.	Всеукраїнській науково-теоретичній інтернет-конференції «Х Довженківські читання: “Олександр Довженко й українська культура: історія, традиції, сучасністьˮ» (Глухівський національний педагогічний університет імені Олександра Довженка; 29–30 вересня 2022 року).
2.	V Усеукраїнській студентсько-викладацькій науково-практичній інтернет-конференції з міжнародною участю «Сучасні тенденції та перспективи мовно-літературної освіти в Україні» (Глухівський національний педагогічний університет імені Олександра Довженка;16–17 лютого 2023 року).
3.	Всеукраїнській студентській науково-практичній  конференції  «Актуальні проблеми лінгвістики та лінгводидактики» (Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини; 11 – 12 травня 2023 року).
Результати дослідження висвітлено в таких публікаціях:
1.	Куплевацька Л. Хронотоп роману Валер’яна Підмогильного «Місто»: «передмовна оповідь». Десяті Довженківські читання : Збірник наукових праць Глухівського національного педагогічного університету імені Олександра Довженка / за ред. А. О. Новикова. Глухів: ГНПУ ім. О. Довженка, 2022. С. 82 – 88. 
2.	Куплевацька Л. Бінарна опозиція концептів «село» / «місто» у творчості Валер’яна Підмогильного. Науковий потенціал дослідника : філологічні та методичні пошуки : зб. наукових праць викладачів і студентів [випуск 11] / відп. редактор В. А. Каліш. Глухів: Глухівський національний педагогічний університет імені Олександра Довженка,  2023. С. 202 – 206.
Структура магістерської роботи чітко окреслена логікою викладу матеріалу та складається із взаємопов’язаних компонентів: вступу, трьох розділів, висновку, списку використаних джерел. У вступі визначено актуальність дослідження, мету й завдання, з’ясовано об’єкт і предмет, виокремлено методи дослідження.
У першому розділі репрезентовано основні методологічні чинники становлення поняття «концепту» як літературознавчої та філософської категорії; з’ясовано теоретичні аспекти дослідження, проблема становлення концепту як філософської категорії в сучасних наукових студіях, ступінь вивчення бінарної опозиції як універсального способу пізнання дійсності та вербалізація концептів «село» / «місто» в романі «Місто».
У другому розділі проаналізовано творчість Валер’яна Підмогильного в контексті доби «Розстріляного відродження», віддзеркалено реалізацію концептів «село» / «місто» в романі «Місто», актуалізовано вивчення бінарної опозиції концептів село» / «місто». 
У третьому розділі визначено місце й роль творчої спадщини письменника в навчально-виховному процесі, проаналізовано чинну програму й шкільні підручники з української літератури, а також репрезентовано різні форми роботи щодо вивчення творчості письменника в закладах загальної середньої освіти.
У висновках репрезентовано підсумки дослідження й обґрунтовано перспективи подальшого вивчення творчості В. Підмогильного, зокрема аналіз екзистенціалізму в доробку митця.
Список використаних джерел містить 93 позиції.

Розділ 1
ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ДОСЛІДЖЕННЯ

1.1.	Проблема становлення концепту як філософської категорії в сучасних наукових студіях
У сучасних наукових студіях в останні десятиліття особливо є актуальними дослідження концептосфери, яка сприймається як сукупність концептів. Однак серед науковців немає єдиної думки в розумінні концепту, що зумовлено абстрактним характером явища, яке аналізується. 
З погляду класичної філософії людина мислить поняттями. Не зважаючи на те, що сам термін «поняття» виникло лише в XIX столітті, ця теза стала загальною фразою, що не потребує доказу. І. Кант уважав, що мислення – це  пізнання через поняття [20, с. 76]. За Г. Гегелем, у понятті реалізується думка як пізнає себе істина. Саме в понятті досягається істина й долається випадковість і зовнішність споглядання та уявлення. У філософській традиції мислення представлено як процес пізнавальної діяльності, що схарактеризовано узагальненим відображенням дійсності в понятті. У класичній філософії мислення було тісно пов’язане з поняттям. Але в сучасній філософії, лінгвістиці та культурології існує ідея, що люди мислять не лише поняттями. Філософи стверджують, що, крім поняття, існує ще одна структурна одиниця мислення, а саме концепт. Таке залучення концепту до структури мислення закономірно привернуло до нього увагу: з’явилося бажання вивчити концепт, проаналізувати його співвіднесеність з поняттям, оскільки від цього залежить розуміння мислення загалом, філософського і наукового мислення зокрема. Співвідношення концепту та поняття можна розглядати й в іншій царині, як прообраз розрізнення класичного та некласичного мислення. Розв’язання цього питання може допомогти по-новому поглянути на розгорнутий у філософії XX століття рух у бік подолання класичної метафізики.
Експлікація співвідношення концепту з поняттям як формою мислення, самого поняття «концепту» стосується важливих питань і в теорії пізнання загалом, наприклад, проблеми висвітлення загальних понять.
Крім цього, є й загальнокультурна значущість цієї проблеми дослідження, пов’язана вона з тим, що в сучасних наукових студіях стає важливою ідея міждисциплінарності. Концепт має міждисциплінарний характер (його вивчає філософія, лінгвістика, літературознавство, культурологія). 
Зазначимо, що сукупність концептів, як носіїв колективної й індивідуальної діяльності, представляють національну картину світу. Зважаючи на прогресивний розвиток науки взагалі, подальші пошуки в царині літературознавства потребують введення нових понять, які були б універсальними елементами як у літературознавстві, так і в лінгвістиці, психології, історії, філософії.
Перші спроби визначення поняття «концепт» відбувалися ще в добу Середньовіччя. Зокрема П. Абеляр аналізував концепт у руслі теології, зауважуючи, що це поняття тісно взаємопов’язано з Богом. Схоласти акцентують увагу на тому, що концепт варто досліджувати з погляду філософських трактатів, ураховуючи контекст, а також конкретного концептоносія. 
Філософський енциклопедичний словник трактує поняття концепт як:
1) одиниця на позначення змісту поняття та його значень (у логічній семантиці);
2) термін, який застосовували на позначення загального (спільного) в одиничних предметах (у середньовічній логіці та філософії);
3) репрезент певної ідеї, яка узагальнює ставлення до навколишньої дійсності (у сучасній філософії) [81, c. 300].
Академічний тлумачний словник української мови подає таке визначення: «Формулювання, загальне поняття, думка» [3, с. 275].
А. Загнітко в Словнику сучасної лінгвістики зазначає: 
1. «Конце́пт (англ. cоncept – поняття; лат. concipere, conceptus – сенс, думка, поняття) культу́рно значу́щий – див. Концепт культури ключовий».
2. Конце́пт (англ. cоncept – поняття; лат. concipere, conceptus – сенс, думка, поняття) націона́льно-культу́рний – абстрагована одиниця національно-когнітивного і соціолінгвокультурного простору, міститься в мовній свідомості як образ, уява і значущість певної цивілізаційної реалії в обсягах і обширах мережі усіх валентно визначуваних і сполучувальних зв’язків із національно-культурними маркерами і детермінантами [21, c. 105].
Аналіз поняття концепту став центральним для багатьох лінгвістичних та літературознавчих студій, проте сьогодні не існує єдиного погляду відповідно до його визначення. Вивченням цього феномену займалися такі науковці: когнітивний напрям (О. Бабушкін, Ф. Бацевич, М. Болдирєв, С. Жаботинська, Т. Космеда, О. Кубрякова, З. Попова, О. Селіванова, М. Скаб, Ю. Степанов), лінгвокультурологічний (Т. Вільчинська, В. Жайворонок, А. Загнітко, В. Карасик, Ж. Краснобаєва-Чорна, В. Маслова, В. Ужченко, Д. Ужченко), психолінгвістичний (О. Єфименко, О. Залевська, І. Штерн), літературознавчий (Н. Бондар, К. Голобородько, С. Єрмоленко, В. Калашник, О. Ніка, А. Новиков, М. Маленко, Н. Мех).
О. Кубрякова, як і інші представники когнітивної лінгвістики, дають таке визначення: концепт – це термін, котрий слугує для тлумачення ментальних  одиниць  певних психічних ресурсів людської свідомості, а також інформаційної структури, що віддзеркалює  знання  та досвід особистості. Концепт з’являється  під час  організації інформації про  самі об’єкти, а також їхні властивості. Притому ця інформація може містити і відомості про об’єктивний стан речей у світі, і інформацію про уявні світи та ймовірний стан речей у цих світах [36, с. 90]. 
А. Загнітко акцентує увагу на універсальності поняття концепту та мові як основному засобі його матеріального вираження [21, с. 12].
І. Штерн розглядає концепт із позиції психолінгвістики, характеризуючи його як ментальний прообраз. Вважає, що «концепт має два боки – мовний і психічний. Для психіки концепт – «ідеальне» утворення, образ, що втілює зумовлені культурою уявлення про світ, є прототипом групи похідних понять; для мови концепт – утворення, що має певне ім’я» [86, с. 191 – 194].
Концепт пов’язують із досвідом, знаннями, уявленнями науковців про значущі фрагменти національної картини світу, зі смислами, що ними оперує людина в процесі мислення і пізнання, зіставляючи сутність концепту з такими унікальними феноменами, як поняття і слово, тому науковці стверджують, що, на відміну від понять, концепти не тільки мисляться, вони мають емоції, їх співвідносять із внутрішнім світом людини, оскільки концепти – предмет симпатій і антипатій. «Концепт – практично невичерпний комплекс культурно зумовлених уявлень про предмет, явище чи ознаку в певній культурі» [75, с. 295]. 
Змістове навантаження концепту історично змінне, воно також безпосередньо залежить від життєвих позицій, освіченості окремо взятого індивіда, його досвіду, умов життя: «концепт весь час перебуває в динаміці, його грані шліфуються, а глибина вертикального культурнонаціонального контексту збільшується» [75, с. 292].
Кожна культура переповнена власною символічною мовою, що вибудовує передусім неповторність окремо взятого світогляду, для якого характерними є свої ключові слова «як підґрунтя яскравої ілюстрації мовної картини світу: лінгвальний концепт – вербально виражена інтегральна категорія, яка відображає психоментальні ресурси свідомості, узагальнює знання й досвід людини, репрезентує мовну картину світу» [75, с. 302].
Ф. Бацевич зазначає: «Концепт (від лат. conceptus – думка, поняття) – ментальна сутність, оперативна змістова одиниця інформаційної структури свідомості, картини світу в цілому. Формується у свідомості людини з безпосередньо чуттєвого досвіду, операцій з об’єктами, а також мисленнєвомовленнєвої діяльності, має втілення в мові й віддзеркалює національно-культурні уявлення про світ людини, груп людей, етносу в цілому» [9, с. 285]. Науковець ґрунтовно розкриває два основні аспекти вивчення концептів у сучасній лінгвістиці, ключові підходи до їхнього розуміння: 1) когнітивний (когнітивна лінгвістика), де концепт визначається як мисленнєве утворення, що поєднує найістотніші ознаки об’єкта, належні до основних у концептуальній картині світу; 2) лінгвокультурний – одиниця колективної свідомості, культурно маркований зміст (мовні, етнокультурні складники, уявлення, оцінки, по-різному структуровані в системі), емоційноекспресивні, естетичні складники, що формують  картину світу [9].
Концепти можуть мати власне мисленнєву (невербальну) форму репрезентації, тобто структурування відбувається за польовим принципом. За такої умови його ядро формують загальнолюдські національно-культурні, соціально-групові, індивідуально-особистісні різновиди асоціацій. Дослідники виділяють такі типи концептів: 1) за змістом (конкретно-чуттєві образи, уявлення, схеми, прототипи, пропозиції, фрейми, сценарії або скрипти, гештальти або цілісні образи); 2) за роллю у структурі свідомості (культурні, ментальні, міфологічні, ідеологічні, філософські; 3) за суб’єктом концептуалізації (універсальні, групові, етнічні, індивідуальні) [9, с. 285].
У структурі концепту поєднано універсальне та національне, зумовлене специфікою національного осмислення довкілля та оточення. Науковці виділяють такі особливості національно-культурної інформації концепту:
1) культурологічна маркованість;
2) імпліцитність інформації, фіксованої лише у свідомості носіїв мови;
3) гетерогенність як здатність проявлятися на різних ярусах мовної системи;
4) стійкість компонента, високий ступінь узуалізації;
5) динамічність;
6) індексальність характеру, тобто повернення до системи цінностей [9, с. 68].
Зважаючи на різне вивчення концепту, слід зазначити, що найбільш повне дослідження такого універсального феномену, як концепт, можливе за використання комплексу методів. Ми можемо умовно позначити групи філософських, лінгвістичних, психолінгвістичних та власне лінгвокультурологічних методів дослідження концепту. Серед найбільш популярних методів вивчення концепту слід зазначити метод польового опису концепту, концептуального аналізу (одна з методик якого буде використана нами далі в дослідженні концептів «село» і «місто»), компонентного аналізу, дефініцій. Основним у дослідженні концептів прийнято вважати концептуальний аналіз. Мета якого простежити шлях пізнання сенсу концепту та записати результат у семантичній мові. Концептуальний аналіз – це певний метод вивчення концептів. Загальноприйнятим є те, що дослідження окремого концепту або концептуальної царини відбувається через аналіз результатів когнітивної діяльності. Методика такого аналізу залежить від розуміння та змоги структурування концепту. 
У літературі концепт – це не стале поняття, бо постійно розширюється за допомогою нових асоціацій. У процесі концептуального аналізу варто виокремлювати первинний і вторинний концепти. Оскільки головне завдання первинного концепту полягає в репрезентації об’єктивної картини світу, а другого – розкрити індивідуально-авторську, суб’єктивну позицію. Поліфункціональність і складність поняття концепт зумовлює розмаїтість його тлумачень, із усіх строкатих позначень цього феномену одну з головних позицій займає базовий концепт ментальності та ціннісних орієнтирів народу.
Узагальнюючи та аналізуючи результати досліджень вчених-лінгвістів у царині концепту, у розвідці ми дотримуватимемося визначення концепту як універсального феномену, що містить комунікативно-значущу інформацію, яка віддзеркалює культурний досвід окремої особистості, мовного колективу та нації, це насамперед одиниця індивідуального мислення, авторська царина, вербалізована у творчості письменника. Сукупність усіх типів концептів словникового запасу індивіда, а також мови загалом, утворює концептосферу – розумову царину, що складається з концептів усіх типів, які узагальнюють ознаки світу.
Як показує структурний аналіз, концепт має складну будову, його прошарки є результатом культурного життя різних епох. У структурі концепту чітко позначені понятійний, образний і оцінний компоненти, що передають ставлення людини до того чи того віддзеркаленого об’єкту. Слід зазначити, що в більш широкому сенсі структуру концепту можна подати у вигляді кола, у центрі якого є основне поняття – ядро концепту, а на периферії знаходиться все те, що вербалізовано традиціями, доробком, ментальністю.
Під художнім концептом розуміємо смислову та естетичну категорію, що містить універсальний досвід літературної особистості, її світогляд, систему цінностей та сприяння формуванню нових художніх смислів. Царина функціонування таких концептів – твори літератури. Головна особливість художніх концептів полягає в їхній індивідуальності та невизначеності. У творі буквальне значення слова обростає новими, абсолютно іншими змістами. Це передусім є причиною народження цього концепту, який у тексті виконує замісну функцію й має такі властивості:
1) непідпорядкованість законам логіки; 
2) відсутність жорсткого зв’язку з реальною дійсністю; 
3) динамічне спрямування до потенційного образу;
4) образність;
5) естетика;
6) індивідуальність.
Художній концепт трактують як найбільш універсальний елемент системи змісту тексту, тому концепт є об’єктом аналізу в лінгвальному описі. У процесі дослідження мовної репрезентації концепту в тексті необхідно враховувати специфіку художнього слова. Дефініцій поняття «концепт» у науковій літературі існує безліч. За аналізом варіантів тлумачення «концепт», він визнається одиницею ментального простору, що студіює знання про світ і віддзеркалює національну специфіку суспільства. Під концептом розуміємо одиницю думки як результат знань, оскільки його об’єктом є ментальність знакового характеру.

1.2. Ступінь вивчення бінарної опозиції як універсального способу пізнання дійсності
Сьогодні у філософії та теорії культури активно використовується метод аналізу бінарних опозицій, що стали претендувати на статус універсального засобу пізнання світу.
Роль бінарних опозицій, усвідомлена у XX столітті, не знає меж: вони використовуються в діапазоні від віршованої рими до біологічних ритмів дня і ночі, і навіть ритмів: ідеальна культура – матеріальна культура. На думку багатьох відомих дослідників, як-от: Н. Бор, У. Гейзенберг, Ю. Лотман, бінарні опозиції, що мають універсальний характер, знаходяться в основі опису будь-якої картини світу, як архаїчної, так і сучасної. Бінарна додатковість поглядів на світ компенсує неможливість його остаточного пізнання.
Подвійне сприйняття, або формулювання питань з огляду на протилежності, має давню традицію, починаючи з розуміння таких бінарних опозицій, як «сонце – місяць» [89, с. 22]. К. Лоренц, етіолог, що вивчав поведінку тварини та людини внаслідок взаємодії біологічних і соціокультурних чинників, зауважував, що «поділ світу явищ на пари протилежностей – це вроджений принцип упорядкування, апріорний примусовий шаблон мислення, властивий людині з найдавніших часів» [91, c. 76]. Г. Ллойд говорить про «надзвичайну поширеність теорій, заснованих на опозиції, у багатьох суспільствах на різних етапах технологічного розвитку» [90, с. 80], що ілюструє тенденцію тяжіння людини до бінарного сприйняття світу, зазначає, що «протиставлення є елементом будь-якої класифікації, і первинною формою антитези, можна сказати, є поділ на дві групи – найпростіша форма класифікації є дуалістичною» [90, с. 80]. Сучасні науковці загалом сходяться на думці, що бачити світ у протиставленнях – це основа мислення людини. Бінарна модель довкілля є спільною для людства психологічною основою сприйняття дійсності, саме опозиція стає найважливішою моделлю її інтерпретації. Подвійність людського сприйняття має генетичний характер. Опозиції вийшли з природних структур симетрії й асиметрії й генетично закріпились на найбільш ранніх стадіях антропогенезу. Дуалістичне світосприйняття є характерним для людини споконвіку, воно формує у свідомості людства схильність до аналізу, що починається з розрізнення, зіставлення, протиставлення, і число елементів в окремому акті може бути різним. Найпростіший варіант такого розрізнення – дихотомія, розщеплення на дві частини, що стає причиною появи бінарних опозицій, діад. Такий спосіб сприймання навколишнього світу став домінувальним [73, с. 6].
Особливого значення така біполярність набула в культурологічній концепції Ю. Лотмана, який виділяє опозиційні пари (з одного боку, лінійно-дискретний, з другого – гомеоморфно-континуальний початок організації) практично на всіх рівнях людської діяльності. Характер цих полюсів пов’язаний із принципами мислення, характерними для правої та лівої півкулі мозку. Приклади таких опозицій: «дитяче / доросле», «дійство / оповідь», «іконічне мислення / словесне мислення». Як тільки виокремлюється будь-який рівень семіотичного вивчення світу, відразу вимальовується опозиція, яка вписується в цю низку, що змальовує внутрішню динаміку семіотичного механізму та його змогу створювати інформацію.
Тут Лотман наголошує на такому інтеграційному механізмі, як блок метамови. Він зауважує, що метамовні описи є необхідним елементом інтелектуального цілого. І саме бінарні опозиції є одиницями метамови.
Ідея осмислення світу через бінарні опозиції продовжується в структуралізмі К. Леві-Стросса. З його погляду об’єктом пізнання є світ як ціле крізь особисті прояви, а характерна бінарна опозиція як основний інструмент під час опису чи реконструкції картини світу як системи інтуїтивних поглядів на реальність.
Носії міфологічної свідомості сприймали світ єдиним, про це говорить та обставина, що просторово-часова модель будувалася ними з використанням обмеженого набору подвійних опозицій, які описували все різноманіття Всесвіту. Світ закономірно єдиний, але єдиним можна усвідомлювати те, що в процесі пізнання було розмежовано. Результатами виокремлення стають простір і час: світ знаходить міру та ритм, він стає доступним рахунку, виміру, співвіднесення, зрештою – пізнання.
З ім’ям К. Леві-Стросса пов’язане використання структуралістського підходу до вивчення свідомості, що стає особливо актуальним сьогодні. В ХІ столітті різні галузі гуманітарного знання звертаються до проблематики людина і світ, що пов’язана з феноменами соціального життя та колективної свідомості, оскільки антропологічний напрям є актуальним. Фундаментальні культурні опозиції, а саме: «життя – смерть», «реальність – ілюзія», «брехня – правда», «мир – війна» виявляються нейтралізованими в міфологічній свідомості. Концепт актуалізується там, де раціоналістичне світорозуміння або займає панівне становища, або з якихось причин його втрачає й тоді у свідомості, викликаній надлишком та мозаїчністю інформації в сучасній культурі, виникає компенсаторна реакція несвідомого, що оперує архетипними структурами, що находяться в основі літературних творів. 
Американський культуролог J. Storey зазначає, що структуралізм – це передусім теоретичний метод, а не політична позиція. Він звертає увагу на те, що при всій несхожості робіт прихильників структурного методу їх поєднує вплив лінгвіста F. Sassure та використання словника, запозиченого в нього. Він уперше вводить поняття «позначається й позначає», використані згодом К. Леві-Строссом, який охарактеризував мислення людини як загальне взаємне відображення. Етнолог віддзеркалює у своїй культурі конкретний випадок, який означає змальовує бінарну опозицію. 
К. Леві-Стросс аналізує різні форми культури та соціум за аналогією з системами мови, виявляючи їхню бінарну структуру, і приходить до твердження, що існує єдина структура в безлічі, на перший погляд, пізнань, тому міфи виконують однакові соціально-культурні функції в суспільстві. Головна ж функція – забезпечення пізнання світу через подолання його протиріч.
Слід зауважити, що здатність до сприйняття світу через архетипні структури найбільш характерна для тієї частини нашої свідомості, яку ми називаємо масовою. Розглянемо феномен впливу художньої літератури, оскільки вона спрямована не так на раціональний складник розуму людини, а саме на її масовий, несвідомий складник, орієнтований на сприйняття світу крізь призму бінарних структур. Образність творів, ефективність впливу на свідомість багато в чому залежить від правильно обраних бінарних опозицій. Це смислове тло, яке дає відчути людині її залучення в невидиму мережу інформаційних процесів. З іншого боку, література – це феномен насамперед масової культури та суспільства, виробництва та споживання зовні орієнтованої людини. Творчість письменників у такому суспільстві є регуляторним механізмом, що побудований на бінарних опозиціях. 
Бінарний архетип мислення є ключовим семіотичним кодом класичної культури, основою проблемного мислення і, отже, ядром усіх його дискурсивних практик. Одна з філософських проблем літератури полягає в прагненні піти від цього бінарного світосприйняття та зняти парну протиставленість архетипів. Найбільш поширеним є шлях, по якому йде Ніцше, який запозичує в східних культурах ідею кола, «вічного повернення».
У сучасній культурній свідомості і, отже, у мовних практиках, з одного боку, бінарні поняття вже не тотожні антонімічним поняттям, як це було для Леві-Стросса чи Канта, і не можуть бути інтерпретовані діалектично. З другого боку, єдиний шлях їхнього аналізу гранично конкретний. Про бінарні архетипи неможливо говорити вдаючись до абстракції, їхній аналіз знаходиться в царині конкретних ідей чи образів, які стають запорукою подальшого синтезу літератури та філософії: про філософські ідеї можна говорити лише перетворюючи в конкретні, предметні образи.
Своєрідної межі символічна та філософська узагальненість образів досягає в літературі, де є опозиція негативних і позитивних образів, аналізуються особливості функціонування бінарної категорії мислення, узаємозв’язок цієї категорії та авторського погляду, інтерпретація філософського світосприйняття. Традиційні антонімічні, полярно протиставлені поняття, поступаються місцем іншому типу бінарних категорій: це відносини, засновані на тотожності й протиставленні одночасно. Основою для нейтралізації протиставлення стає відмова від абстрактного сприйняття філософських категорій та втілення їх у конкретних художніх образах.
Ідеї про бінарність людського мислення закладено ще античними філософами, а школа структуралізму оформила ці ідеї в теорію бінарних опозицій, бо бінарність людського мислення, з огляду на логіку та філософію, зумовлена необхідністю порівняння, протиставлення об’єктів чи явищ, що аналізуються, з метою їх пізнання та усвідомлення їхньої сутності.
Проблема бінарних опозицій із різних наукових поглядів презентована в розвідках Т. Вільчинської «захисник – ворог», В. Жайворонка опозиція «верх – низ», І. Купіної «життя – смерть», М. Міняйлик «істота – неістота», І. Мірошниченко «праця – неробство», А. Новикова «добро – зло», Т. Семегіної «прекрасне – потворне», І. Пантелєєвої «свій – чужий», К. Подсєвак «людина – техніка», М. Томенчук «щастя – нещастя», І. Шкоріної «місто – село», С. Щербини «удача – невдача».
Словник А. Загнітка подає таке тлумачення: «Опози́ція (лат. oppositio – протиставлення) – протиставлення однієї мовної одиниці іншій за однією, двома або більше ознаками; те саме, що протиставлення. Одна з комплексних одиниць системи фонем, фонемна група. Фонемні групи (фонологічні опозиції, за Миколою Трубецьким)  бувають: 1) корелятивними (кореляціями називають такі групи фонем, що відрізняються одна від одної однією фонологічною ознакою: диференційовані за дзвінкістю); 2) некорелятивними (некорелятивні приголосні відрізняються двома або більше фонологічними ознаками); 3) об’єднання в пари, протиставлення мовних одиниць у будь-якій мінімальній парі: слова-антоніми, підмет і присудок, приголосний і дзвінкий, ім’я і дієслово, доконаний і недоконаний вид» [21, c. 334]. 
У Великій українській енциклопедії зафіксовано: «термін «бінарна опозиція», зокрема (від лат. вinarius – подвійний, із двох частин) – універсальний принцип пізнання, організації знакових систем і властивість людського мислення, що полягає у сприйнятті та описі світу через парні, семантично протилежні категорії (верх – низ, добро –  зло, прекрасне – потворне, день – ніч, свій – чужий тощо) [11, с. 121].
Бінарні опозиції – цікавий об’єкт вивчення у лінгвістиці. Під бінарною опозицією в роботі розуміємо універсальний засіб пізнання світу. В описі будь-якої картини світу знаходяться бінарні опозиції, які мають універсальний характер.
У сучасній науці вивчення бінарних опозицій відбувається на рівні художніх текстів з метою виявлення індивідуально авторської концепції, тому межі цього предмета дослідження розширюються. Художній текст за допомогою мистецьких засобів зображує реальність із позицій власне людського бачення, більше, із позицій конкретного суб’єкта. При цьому створена автором тексту реальність не відображає дійсність, а створює нову, згідно з традиціями та новаціями конкретного часу. Ситуація створення та існування художнього тексту породжує низку проблем, вивчення яких викликає інтерес істориків, філософів, соціологів, психологів, але насамперед  літературознавців та лінгвістів.
У сучасних дослідженнях розрізняють два основні типи картини світу: наукову та наївну. Низка дослідників виділяє іншу опозицію картин світу: безпосередню (картина, яка виникає в результаті прямого пізнання свідомістю навколишньої дійсності) і опосередковану, що виникає в результаті фіксації вторинними знаковими системами, які матеріалізують у свідомості коштовну когнітивну картину світу. Звісно ж, що до опосередкованих картин світу можна віднести художню (індивідуально авторську) картину світу, яку виділяють у межах мовної картини світу.
Під художньою картиною світу зазвичай розуміємо образ світу в естетичній площині, невід’ємну категорію художньої творчості, яку називають внутрішньою індивідуальною моделлю.
Базовою одиницею художньої картини світу приймаємо концепт, під яким розуміємо смислову одиницю, що має віддзеркалення в мові, а отже, і в тексті. Оскільки текст трактується як один із можливих способів об’єктивації індивідуально-авторської картини світу, то можна говорити про концепт як глибинний сенс, спочатку максимально й абсолютно згорнуту смислову структуру тексту, що є втіленням мотиву, інтенцій автора, що призвели до породжень тексту й утворюють ту саму художню картину світу. Такий тип концепту називають художнім. Є два підходи до розуміння художнього концепту: вузький та широкий. Для завдань нашого дослідження актуальний широкий підхід, згідно з яким художній концепт осмислюється як складна культурна освіта, що належить не тільки індивідуально-авторській, а й колективній свідомості. 
Художній текст є системою, у якій узаємопов’язаність компонентів обумовлена не тільки законами мови, а й особливостями авторського світосприйняття та світовідчуття. Визначальним поняттям процесу створення художніх текстів є поняття «ідіостиль», для якого властива система індивідуальних особливостей автора як особистості та художника слова, наявність неповторних образних засобів та переважання лексики з актуалізованими особистісними смислами. 
Художній текст є системою, у якій взаємопов’язаність компонентів обумовлена не тільки законами мови, а й особливостями авторського світосприймання і світовідчуття. Для ідіостилю митця властива система індивідуальних особливостей автора як особистості й майстра слова, наявність своєрідних образних засобів і переважання емоційного мовлення.
Структуроутворювальна система опозицій як «інтегрована в простір тексту, трансформується з універсального засобу опису буття в естетичний код твору, що надає художньому простору особливої смислової глибини в результаті функціонування контрастних пар, а вивчення дихотомічного принципу художньої організації ідейного простору авторської реальності надає найбільш повного уявлення про світоглядну стратегію особистісної оповіді [62, с. 145].
За Н. Гринею, у витворі «вербального мистецтва естетичні опозиції зумовлені самою структурою художнього тексту, системою його засобів вираження, до яких відносимо різноманітні протиставляння. Тому в основу багатьох художніх творів світової літератури лягли універсальні опозиції» [15, с. 28]. Лексичний, синтаксичний та стилістичний складник опозиції в художньому тексті взаємодіють і взаємодоповнюють один одного, як зазначає А. Хайрутдинова, у сучасній науці вивчення бінарних опозицій на рівні художніх текстів відбувається з метою виявлення індивідуально-авторської концепції, тим самим межі предмета дослідження розширюються. З огляду на це, дослідниця наголошує на «двійковості» – це найдавніша універсальна модель художнього дослідження місця людини серед інших людей, заснована на бінарності як основоположному принципі конструювання світу людською свідомістю; це літературний феномен, що заснований на бінарності як вихідній естетичній позиції й характеризується певним, більш-менш закріпленим набором властивостей, які становлять внутрішню сутність і зовнішню форму художнього твору, і тому тісно пов’язаний з фабулою, системою персонажів і стилем автора» [83, с. 8].
Отже, опозиції на рівні художнього тексту забезпечують структурованість освоєння картини світу, аналізуються як стилістичні, семантичні та функціональні засади художнього тексту, а їхнє вивчення дозволяє більш ґрунтовно дослідити ідіостиль конкретного автора.

1.3. Вербалізація концептів «село» / «місто» в художньому тексті
Концепти як складні, комплексні когнітивні одиниці найкраще відображають мислення та світорозуміння тієї чи тієї лінгвокультурної спільності. Поряд з універсальними характеристиками концепти містять унікальні конотативні елементи, які найточніше розкривають кожну конкретну культуру. Ця диференційованість обумовлена соціальною специфікою, а також різними історичними траєкторіями, через які пройшов той чи той народ чи етнічна спільність. 
Особливий інтерес викликає вивчення художніх концептів на текстовому матеріалі, оскільки в цьому разі йдеться про особливе художнє бачення світу та способи його мовної репрезентації. Художній текст – відображення індивідуально-авторської картини світу, що містить загальну частину (мовну картину світу) та інтерпретувальну, у якій відображено індивідуально-авторське сприйняття дійсності, знання автора, його досвід. 
Концепти «село» / «місто» до сьогодні описані вітчизняними та зарубіжними вченими недостатньо глибоко.
Село є основною одиницею організації життя з утворення етносу й духовною батьківщиною українського народу, як форма організації життя займає важливе місце в історичному розвитку суспільства, є важливою частиною державного устрою, тому зазначена тема цікавила багатьох українських письменників. Аналіз концепту «села» на матеріалі художніх творів може сприяти як глибшому розумінню цього феномену, так і виявити причини його формування.
Академічний тлумачний словник сучасної української мови подає таке визначення: 1) населений пункт (звичайно великий) неміського типу, жителі якого займаються обробітком землі; 2) сільська місцевість взагалі; 3) жителі села, сільської місцевості [3, с. 119].
Місто – об’єкт міждисциплінарних досліджень, вивчається з погляду екології, урбаністики, соціології, психології, філософії. Образ міста знаходить своє втілення й у художній літературі. Як вид художньої творчості, література створює корпус текстів, представлений специфічною для неї мовою. У цих текстах читач сприймає місто немовби в дзеркальному відображенні. Однак літературний текст про місто відрізняється від тексту самого міста, що утворюється різноманіттям семантичних зв’язків, які постійно виникають у взаємодії мешканців одне з одним і з міським середовищем загалом. Результатом цього є естетичний образ, максимально наближений до реального змісту. Літературу цікавить тема міста із самого початку історії людства. У міському середовищі формується свій тип людини, при цьому місто і сам мешканець може стати одним із героїв твору. Сама поява «міських текстів» пов’язана зі зверненням письменників до цієї теми, тобто цікавить особлива історія, доля, закони розвитку, урбанізація. Коли такий текст проєктується в середовище міста, сам образ починає існувати й на сторінках книги й у свідомості читачів. Завдання читача – вичитати з тексту різного роду переваги його мешканців, простежити за їхнім життям, побутом і долею. Місто в художніх текстах українських письменників дуже часто може бути одним із героїв твору, а не тільки тлом, на якому розгортається події. 
Академічний тлумачний словник сучасної української мови трактує таке: 1) Великий населений пункт; адміністративний, промисловий, торговий і культурний центр; 2) Місце, де відбувається базар; 3) Місцевість (у 1 знач.), місце (у 2 знач.). [3, с. 751].
Характеристика автора художнього твору щодо територіальної віднесеності найбільш прозоро відображається саме при зіставленні концептів. Специфіка ж аналізованих у дослідженні концептів така, що реалії, які віддзеркалюються ними, концентрують найважливіші аспекти буття людини. Основні в ставленні людини до світу репрезентовані крізь призму макроконцептів «жити», «рухатися», «працювати», «досягати», «здобувати». Найголовнішими параметрами макроконцепту «жити», що пов’язують його з концептом «людина», є параметри простору, місця та часу. Зазначені параметри становлять стрижневе значення у вербалізації концептів «село» / «місто» мешканцями села та міста, при цьому існують суттєві відмінності у вербалізації концептів.
Загальні відмінності між селом та містом можуть характеризуватися лексемою простий у формі порівняльного ступеня: у селі все простіше, люди добріші, дружніші. Місто ж позбавлене зазначених вище умов сільського життя як більш органічного, у місті все менш природне, замкнуте, обмежене житлом. Інший критерій – темп. Міські завжди в русі, постійно поспішають. Сільське життя підлаштовується під природні ритми, а міське – під умовні й надумані. З природним оточенням пов’язаний і характер праці, і стійкість до втоми: У селі фізично багато працюють, але там природа, не так відчувається втома, як у місті. Загалом сільські мешканці працюють набагато більше фізично, ніж міські. Довкілля не надає пом’якшувального впливу на самопочуття людини в місті, на відміну від села: У селі свіже повітря та їжа. Змога втоми в місті обмежується лише умовами певної важкої роботи, а в селі важка праця сприймається як норма життя. У цьому разі бачимо опозицію фізичної та розумової праці як ознак сільського та міського середовища: У селі більше роботи фізичної, а в місті – розумової. 
Матеріальні умови – безумовний показник переваги міста. Тут існують усі блага цивілізації, комфорт і добробут. У всіх випадках конкретні соціально-побутові реалії, відсутні в селі, узагальнюються абстрактними іменниками змога та умова.
Можливості проведення дозвілля поціновуються різними носіями мови неоднаково. Їхня оцінка може проводитися як з урахуванням вікової специфіки, так і з урахуванням потенційних індивідуальних особливостей людини. Потенційно село є кращим місцем проживання, ніж місто, але вербалізація цього подання часто супроводжується умовними конструкціями або вказівками на тимчасову відносність. Водночас також відзначено визнання задоволеності життям у місті та безумовну перевагу села. 
В історичній перспективі місто в більшості випадків також сприймається як благополучніше місце проживання. Виявляється також протиріччя між потенційно доступними благами та відсутністю коштів для їх придбання.
Мешканці села характеризують сучасне поселення як місцевість, позбавлену перспектив, причому семантика відсутності простежується і в лексичному значенні, і в морфологічній структурі слів, і в синтаксичних висловлюваннях, що виражають безальтернативність ситуації. 
Переїзд до міста, набуття приватного життя в цьому контексті стає цінністю для сільських мешканців. Особливість їхнього становища в місті отримує відображення й у громадській оцінці його статусу. Тут актуалізується традиційність світобачення села, усвідомлення закріпленості його за певним місцем, оскільки ментальність мешканців спрямована на підтримку її сталого устрою. Людина чекає швидкої зміни подій. 
Протиставлення села та міста дозволяє ефективніше розкрити певні частини концепту, такі, як, наприклад, енциклопедичне поле, зокрема, його описову зону, куди входять численні ознаки, що характеризують різні властивості й прояви предмета та явища, відомості про які отримані людьми в процесі набуття суспільного та особистого досвіду, пізнання явища чи предмета. Ще більш інформативним протиставленням є для аналізу оцінної, утилітарної та регулятивної зон інтерпретаційного поля концепту. Загальна оцінка – обов’язковий елемент будь-якого висловлювання щодо порівняння подібних явищ і об’єктів, важливий елемент відображення суб’єктивного сприйняття. Утилітарна зона поєднує когнітивні ознаки, що виражають утилітарне, прагматичне ставлення людей до концептуалізованого явища, що відображають знання, пов’язані зі змогою та особливостями використання предмета або явища людьми для якихось практичних цілей. Перебуваючи в межах міста, залежно від його систем, носій мови не може поставити себе поза своїми особистими інтересами й незмінно здійснює оцінку окремих явищ із позиції вигідності їх для себе. У зв’язку з оцінкою та елементом прогнозування актуалізується регулятивна зона, що поєднує когнітивні ознаки, які наказують, що слід і що не слід робити з предметом або явищем у концептуальній картині світу. Наразі це, з одного боку, царина сільського добробуту, з другого – різноманітні соціальні системи міста.
Щодо специфіки комунікації, її масштабів у сільському та міському середовищі можна зробити висновок про те, що своєрідність сільської культури набуває яскравого вираження в її когнітивній студії: у гранично високому ступені спільності інформаційних баз села і міста. 

Висновки до розділу 1
Концепт – уявна система, яка заміщає нам у процесі думки невизначену безліч предметів одного й того ж роду. Концепт може бути реалізований / вербалізований / актуалізований різними способами: лексичними, фразеологічними, синтаксичними, стилістичними. Концепти виникають у свідомості як відповідь на вербальний досвід загалом. І значення, і концепт – явища когнітивної природи, процес результату відображення дійсності свідомістю. Питання розмежування концепту та значення широко обговорювалися когнітивною громадськістю. Поряд із терміном художній концепт лінгвісти використовують також терміни текстовий концепт, літературний концепт, індивідуально-авторський концепт. Наразі певне розмежування цих термінів: у лінгвістичних роботах найчастіше використовується художній концепт, тоді як літературознавству характерне вживання текстового, літературного та індивідуально-авторського концепту. У нашій науковій розвідці використовуються як синонімічні терміни художній концепт та індивідуально авторський.
У науці поки що немає загальноприйнятого тлумачення художнього концепту, що пояснюється такими причинами: а) художній концепт є категорією, що належить до різних галузей знань; б) не піддається прямому спостереженню; в) характеризується різнобічністю; г) має невизначений обсяг змісту; г) йому властива різнорідність суттєвих ознак. 
Поняття опозиції в літературі тлумачиться як бінарне становище протиставлених елементів, системи або структури, аналіз яких не передбачає виходу за межі тексту й орієнтується на пізнання деяких загальних законів, що керують народженням літературного тексту, неповторного сенсу окремого твору, який з’явився завдяки комплексу культурно-історичних і світоглядних чинників. Виокремлюючи у творі ту чи ту опозицію, дослідники нерідко наголошують на функції створення конфлікту, як от бінарної опозиції «село» / «місто».
Ідея про те, що місто неминуче веде за собою село. Село неминуче йде за містом, що стало головним постулатом господарсько-економічної державної політики щодо розвитку міста та села, у буквальному сенсі було перенесено на царину культури, тим самим позбавивши село і місто власного самобутнього культурного розвитку та природної взаємодії. Така модель розвитку культури села і міста довгий час була й сьогодні залишається методологічною основою деяких наукових пошуків та практичного розв’язання різних проблем.
У процесах взаємодії міської та сільської культури велику роль відіграють міграційні процеси. Вони є своєрідним соціальним механізмом суб’єктивованої різноспрямованої трансляції культурних норм, цінностей та орієнтацій. Цей процес характеризується напруженістю та динамізмом, викликаним розривом звичних економічних, соціальних та духовних зв’язків та повільним засвоєнням нових. Мігранти використовують переваги міста та позитивні сторони села, доповнюючи та поєднуючи воєдино культурний потенціал обох систем, тим самим нейтралізуючи недоліки міста і села. 

РОЗДІЛ 2
ЛІТЕРАТУРОЗНАВЧИЙ АНАЛІЗ БІНАРНОЇ ОПОЗИЦІЇ КОНЦЕПТІВ «СЕЛО» / «МІСТО» В ДОРОБКУ ВАЛЕР’ЯНА ПІДМОГИЛЬНОГО

2.1. Валер’ян Підмогильний у контексті доби «Розстріляного відродження»
Концепція людини – одна з провідних проблем науки про літературу, адже справжнє мистецтво – це специфічно оформлена розповідь про людей, що відтворюється в образах картини світу, одухотворена людською присутністю, зігріта серцевим теплом автора. Цілий комплекс так званих вічних питань, соціальних та морально-етичних, таїть у собі, зокрема, завжди актуальну проблему свободи особистості. 
Українська література постреволюційного десятиліття вирізняється небувалим сплеском нових жанрів, масштабністю поставлених суспільних та особистісних питань, глибиною проникнення в психолого-світоглядні проблеми людини. Тематично та стилістично українська проза цілком правомірно виходить на новий рівень розвитку: окреслено провідні естетичні тенденції української літератури XX ст., приділено увагу знаковим персоналіям епохи «Червоного ренесансу», що гнучко перетворився на «Розстріляне відродження».
У зв’язку з цим одним з актуальних завдань сучасної україністики є відтворення й цілісне осмислення літературного процесу XX ст., оскільки значна частина талановитих творів тієї драматичної епохи понад шістдесят років залишалася незнайомою не тільки звичайному читачеві, а й фахівцям-філологам. Долі багатьох обдарованих авторів досі невідомі. Архівна робота з поповнення цих лакун ведеться невеликою групою ентузіастів, унаслідок чого об’єктивне наукове осмислення літературно-культурного середовища післяреволюційної України остаточно не сформоване. Метою цього розділу є аналіз прозових творів в українській літературі «Розстріляного відродження», зокрема роману «Місто» Валер’яна Підмогильного.
Період «Розстріляного відродження» досі залишається для науковців одним із найпривабливіших у розвитку українського письменства ХХ століття. У першій третині століття інтенсивно відбувається процес розмивання жанрових меж, усе відчутніше стає тяжіння жанру оповідання до романної масштабності. Прагнення письменників якомога яскравіше вловити й словесно висловити «дух епохи», драматичний, суперечливий, коли кожної миті стрімко змінюється цілий світ, зумовило появу нових романів. Талановиті автори формують збірник із невеликих, за кількома абзацами, оповідань-фрагментів, замальовок, етюдів, власних сентенцій із різних приводів. Усі разом вони подають яскраву картину героїзму та зради, мужності та боягузтва в екстремальній ситуації, якою є революція, спробу побудувати незалежну державу та подальшу поразку, драматизм громадянської війни. 
Видання антології «Розстріляне відродження» 1959 році за редакцією Юрія Лавріненка стало однією з найбільш визначних подій в українській літературній царині другої половини ХХ століття, попри те, що на території радянської України антологія була заборонена, завдяки співпраці Літературного інституту, на чолі з Єжи Ґедройцем, та видатного українського літературознавця Юрія Лавріненка вдалося зберегти й заповнити лакуни поетами, прозаїками, публіцистами, драматургами 1917-1933 рр. і репрезентувати їхній доробок читачеві. 
Автором самої ідеї антології охрещують Юрія Лавріненка, але передусім задумка належить Єжи Ґедройць. Відповіді на зворушливі запитання ми можемо віднайти в книзі «Архів Розстріляного відродження: матеріали архівно-слідчих справ українських письменників 1920-1930-х років», упорядниками якої є Олександр та Леонід Ушкалови, відомі харків’яни, які зауважать: «Коли наприкінці 50-х років редактор польського еміграційного часопису «Kultura» Єжи Ґедройць запропонував Юрієві Лавріненкові видати антологію української літератури ХХ сторіччя під назвою «Розстріляне відродження», він дуже точно окреслив цілу добу в історії нашого письменства» [27, с. 6]. 
Єжи Ґедройць у книзі «Autobiografia na cztery ręce» зазначав: «коли я шукав когось для створення антології сучасної української літератури, просив Шевельова, видатного українського історика літератури, щоб він підказав компетентну особу. Той направив до Лавріненка, який дуже ретельно її опрацював» [27, с. 199].
Назва антології дуже влучна, сама передмова є яскравою й неперевершеною, Юрій Лавріненко за п’ятнадцять років до початку роботи над упорядкуванням антології задумав номен і структуру роботи. З приводу назви велося багато дискусій. Загалом листування Єжи Ґедройця з українською еміграцією дає змогу вивчити всі етапи створення антології, проблеми, що виникали в період пошуку матеріалу, написання й друку. Це видання – переклад з польського аналогічного видання «Jerzy Giedroyc. Emigracja ukraińska. Listy 1950-1982». Юрій Лавріненко пише Єжи Ґедройцю: «Разом із цим листом посилаю Вам мою позитивну відповідь у формі орієнтовного плану проєктованої Вами антології, яку умовно називатиму «Дорога» [66, с. 597], згодом Лавріненко додає: «Думаю, чи назва «Дорога» не є надто невиразна, ну, але маємо ще час подумати» [66, с. 600]. Остаточно найменувати антологію «Розстріляне відродження» Лавріненка переконав Єжи Ґедройць. Такий висновок робимо з листа упорядника: «З усіма Вашими порадами згоден. І щодо назви антології теж. Мене стримувала від терміна «Розстріляне відродження», який увійшов у загальний вжиток із моєї ініціятиви, та обставина, що цей термін вже вживали і зловживали. Була така книжечка «Розстріляна муза», була мемуарна повість «Недостріляні». І так далі. Все ж, як авторові терміна, мені можливо його вжити та скріпити в правдивому його дусі, реабілітувати…» [66, с. 620]. Упорядник антології та редактор «Культури» тісно співпрацювали, разом радилися щодо мети, структури та змісту вагомої наукової праці. 
Юрію Лавріненку, який мешкав тоді в Нью-Йорку, допомагала емігрантська інтелігенція: Леонід Лиман зайнявся пошуком інформації в бібліотеках, виконав частину технічних правок. Юрій Шерех (Шевельов) поуніфікував правопис творів. Над коректурою працював Іван Кошелівець. Консультативну допомогу надавав Євген Маланюк та Іван Багряний. Завдяки листуванню Ґедройця й Лавріненка дізнаємося, що загалом над «Розстріляним відродженням» працювали такі відомі постаті: Василь Барка, Святослав Гординський, Йосип Гірняк, Богдан Бойчук, Євгенія Васильківська, Докія Гуменна, Юрій Луцький, Богдан Рубчак, Василь Рудко, Юрій Тарнавський. Єжи Ґедройць в автобіографії слушно зауважив: «Після видання «Розстріляного відродження» Українська академія наук видала книгу, яка полемізувала з антологією. За радянським звичаєм полеміці передував докладний переказ змісту книги, що значно допомогло її розповсюдженню. У середині вісімдесятих «Сучасність» зробила нове видання «Розстріляного відродження» на біблійному папері, яке в досить великих кількостях висилалося в Україну. Ця книга відіграла досить велику роль. Між іншим, спричинила збільшення кількості передплатників «Культури» серед українців, особливо в Канаді. Але передусім, видання стало одним з чинників виникнення в самій Україні великої поетичної групи, так званих шістдесятників» [27, c. 199].
Василь Барка зазначав, що Ґедройць «зробив величезну послугу українській культурі». Жодне інше видання Літературного інституту не мало такої кількості великих за обсягом і переважно позитивних рецензій. Українські автори писали про «Розстріляне відродження» і для іншомовних видань. Українська служба Радіо «Свобода» зробила шість передач про цю антологію» [68, с. 40].
Під час вивчення літературного доробку треба зазначити, що період 1920–1930-х років, названий Лавріненком «Розстріляне відродження», поставав у центрі уваги митців, котрі розпочали свою творчість у 1920 – 1930-х роках у таборах Ді-Пі, продовжили те, чого не встигли зробити в тоталітарному режимі, а найголовніше – намагалися воскресити знищених сталінською системою колег. У газеті «Українські вісті», що стала одним із найпопулярніших видань у діаспорі одразу ж була запроваджена рубрика «Перед світлою пам’яттю». Тут містилися матеріали про відомих діячів «Розстріляного відродження» – Миколи Хвильового, Валер’яна Підмогильного, Миколу Зерова, Євгена Плужника та ін. Іван Багряний як редактор прагнув зберегти пам’ять про майстрів слова.
Як уже зазначалося вище, одним із яскравих представників доби «Розстріляного відродження» є талановитий майстер слова – Валер’ян Підмогильний, глибокий експерт людської психіки, суворий аналітик свого часу, неперевершений реаліст. Оксана Забужко під час лекції про період «Розстріляного відродження» у 2016 році слушно зауважувала: «Я багато років настійно повторюю у всіх виступах та інтерв’ю, чому я тій владі ніколи не прощу смерть Валер’яна Підмогильного. Те, що я, у мої формативні письменницькі роки, отримувала від французьких екзистенціалістів, було десь на 20 років спізненим, порівняно з українськими 1920-ми роками. Невипадково це теж післявоєнний досвід, перша травма, перше глибинне розчарування, перша катастрофа, перше національне поганьблення» [20].
Валер’ян Підмогильний пройшов довгий і тернистий шлях до письменницької слави. У дитинстві відвідував церковно-парафіяльну школу. 1910 року вступив до Катеринославського Реального училища, де основна увага була приділена навчанню точних наук. Водночас вивчав німецьку та французьку мови. У 1918 завершив навчання з відзнакою, легко вступив до новоствореного університету, навчався на математичному та юридичному факультетах, але громадянська війна, матеріальна скрута змусили залишити навчання.
Друкуватися почав ще в школі під псевдонімом Лорд Лістер, публікував пригодницькі оповідання в журналі. Перша збірка Підмогильного вийшла 1920 року, до якої ввійшли дев’ять оповідань: «Важкі питання», «Добрий Бог», «Гайдамака», «Пророк», «На селі». У ворзельські роки написав цикл Повстанці, описуючи голодомор 1921-23 років в оповіданні «Син». 1922 року вийшла друком книга оповідань «В епідемічному бараці», 1924 року – «Військовий літун», а 1926 року – повість «Третя Революція», 1927 року – збірка оповідань «Проблема хліба».
1928 року було видано роман «Місто», що написаний у модерністській стилістиці із залученням деяких моделей французького роману ХІХ століття. На відміну від традиційної селянської тематики того часу, у романі «Місто» письменник уперше спробував зачепити урбаністичну проблематику, ця спроба була успішною [85, с. 76].
Процес урбанізації того часу в Україні уповільнювався через особливу ментальність українців, закомплексованість і простоту сільських людей, тому порівняно з європейською літературою апеляція до теми міста довго не порушувалася. Н. Монахова слушно зауважує: «Відсоток безпосередньо українського населення в містах завжди, навіть на початку індустріалізації, тобто у ХІХ ст., був мінімальним, тому міста майже ніколи не були носіями ані української мови, ані української культури» [50, с. 212], тому місто сприймалося ворожо, порушувало гармонію людини і природи. 
Вихід роману «Місто» Валер’яна Підмогильного викликав неабиякий жвавий читацький інтерес і серйозну дискусію в критиці. У рецензіях з’явилися звинувачення, що в романі немає опису заводів і пролетаріату, на першому місці презентована людина з її моральними, матеріальними й фізичними потребами, а не людство взагалі.
М. Наєнко зазначає, що попри наявність вагомої дослідницької бази в дослідженні доробку В. Підмогильного, у питаннях творчості письменника «багато чого все ще залишається нез’ясованим чи дискусійним» [52, с. 815]. Роман «Місто» був сприйнятий критикою неоднозначно, у ті часи нова українська модерна парадигма викликала не зовсім позитивні відгуки, проте, творчість майстра слова органічно вливалася в європейський літературний контекст, осмислюючи на національному ґрунті європейські культурні й філософські традиції. О. Кривцун зауважує, що «осяяння, які відвідують художню індивідуальність, завжди перекривають силу і владу надіндивідуальних художніх канонів, уже адаптованих стильових стандартів, які живуть у сучасному йому культурному середовищі й, можливо, виступають «емблемою» його покоління» [35, с. 273]. Саме таким шедевром, що руйнує стандарти, стало художнє змалювання В. Підмогильним урбаністичних процесів, зокрема взаємин людини та міста, він став предтечею екзистенціалізму. Твір сповнений драматичних подій, хоча автор мав задумку написати комедію. 
Письменник модернізує розповідь про людину з провінції, яка потрапила до міста, здійснює детально психологічний аналіз поведінки мандрівника в реальній дійсності. Що ж насправді сталося з головним героєм, чи зміг він підкорити місто, чи переміг у боротьбі? Чи, можливо, місто підкорило його, зруйнувало щось важливе в ньому самому. У такий спосіб сам автор заперечує романтизацію «життя під стріхами», як і міського добробуту, намагається наблизити місто до сільської психіки, тобто «європеїзувати», модернізувати інертну, толерантну українську людину, показати шлях динаміки: «коли мені частина критики закидає «хуторянську ворожість до міста», то я собі можу закинути тільки невдячність проти села. Але занадто вже довго жили ми під стріхами, щоб лишатись романтиками їх» [61, с. 3]. 
У романі місто – це узагальнений образ міської культури та свідомості.
У системі символів, вироблених українською культурою, воно займає особливе місце, є тим локальним континуумом, у межах якого розгортається сюжет, розкриваються образи героїв художнього твору. 
Поширений науковий інтерес до доробку Валер’яна Підмогильного зумовлений однозначно актуальністю проблематики його творів, філософсько-екзистенціальна глибина якої допомагає наразі розуміти читачам соціально-політичні, національні та морально-психологічні загадки того часу. Страшна доба залишилася десь далеко в історії, але вічні питання людського буття, порушені в прозі Валер’яна Підмогильного, є злободенними й сучасними, дотичними із західноєвропейським контекстом та сучасною літературою. Митець був одним із тих письменників, хто добре знав життя, глибоко розумів людську психологію, її душевне й інтелектуальне наповнення, він усвідомлював, що концепція людини та світу постійно змінюється, утілюється в людських долях і художніх образах.

2.2. Реалізація концептів «село» / «місто» в романі «Місто» Валер’яна Підмогильного
Художня картина світу формується не екстенсивним, а інтенсивним шляхом, тобто за допомогою трансформації мовної картини світу з різним ступенем глибини: від незначних індивідуальних смислових прирощень до повного переосмислення образів.
Основною структурною одиницею художньої картини світу, як уже зазначалося, є художній концепт. Його формування відбувається внаслідок узаємодії процесів номінації та категоризації навколишньої дійсності творчою мовною особистістю, що призводять до появи додаткових смислових прирощень. При цьому трансформації може піддаватися як однойменний загальномовний концепт, так і сама мовна картина світу, якщо художній концепт заповнює в ній лакуну.
Своєрідність генези художнього концепту детермінує його структуру: формально вона повторює структуру загальномовного концепту (ядро, що кодується одиницями універсального предметного коду, та когнітивні верстви, що складаються з концептуальних ознак). 
Структурні елементи художнього концепту, на відміну концепту загальномовного, з’єднуються з огляду на контекстуальні асоціації. Контекст сприймається як уявлення явищ об’єктивної реальності, структурованих як загальномовні концепти крізь призму індивідуально-авторського естетичного світогляду.
Розглянемо наскрізний сюжет «людина з села в місті», реалізований у романі «Місто» Валер’яна Підмогильного через концептуальну лінію «село» / «місто». Сюжет семантично поліваріантний. Перше випробування людини – «завоювання міста» – завоювання поціновується спочатку героями як перемога, потім перетворюється на особистісну поразку. Інваріантом є сюжетна лінія – місто як полон і каторга для душі. Друге базується на моделі міста як простору для розваг та спокутного місця. Герої проходять випробування за перетин символічного кордону. Третє реалізується психологічно: життя в місті виводить героя зі звичайного життя, із зони комфорту та кардинально змінює його. Зазвичай сюжет «людина з села в місті», як нива для творчості письменника, сповнений загадковими, топографічними й автобіографічними деталями.
Концепт «село» в романі «Місто» Валер’яна Підмогильного може бути зреалізований у таких царинах: запахи й аромати села, кольори, звуки, зовнішній вигляд сільських людей, їхня поведінка, внутрішні моральні якості, спокій. 
Природа села барвиста. Головний герой Степан Радченко ніби востаннє любується сільським різнобарв’ям. Це було не його село, але те, що він покинув, теж стояло на березі річки, наразі Степан несвідомо шукав якоїсь спорідненості між своїм і чужим селом, що трапилось йому на шляху до міста випадково. Він відчував, що це його рідні простори, і що в ці хатинки, як і у себе в селі, міг би сміливо зайти, як додому, у серце Степана закрадається неймовірний жаль і біль за покинутим.
Степан чітко пам’ятав усі милі серцю звуки природи села, але розумів, що в одну мить усе скінчиться й він потрапить у вир незнайомого й складного життя, що треба буде підкорити. 
Головний герой був дуже привабливим зовні, мав високий зріст і міцне тіло, густі брови й великі сірі очі, чутливі губи й широке чоло, що видавало розум Степана, але він був дуже бідно одягнений, як і всі сільські люди того часу, це пригнічувало хлопця. Надійка, перше кохання Степана, теж була одягнена скромно по-сільському, це Радченка підбадьорювало й заспокоювало, він бачив у ній рідну душу, бо інші жінки, спочатку на пароплаві, а потім у місті, здавалися йому пихатими й непідступними. Односелець Степана Левко був маленького зросту, справедливий і працьовитий, доброзичливий, ніколи нікому не відмовляв у допомозі, як зазвичай сільські люди. 
Перші дні в місті Степан дуже сумував за селом, йому здавалося, що він тут загине, загубить свою душу, стане вигнанцем, зрадником рідної землі й квітучих полів. Він чомусь постійно в місті був прикутий поглядом до землі, він не міг іти погордо піднявши голову, місто давило, пригинало його, і тільки ввечері, далеко від людей, головний герой зміг підвести очі до неба. Сільські люди щирі й відкриті, вони наділені зазвичай позитивними моральними якостями, працьовиті й терплячі, як подруга Надійки Ганнуся. Степана дуже напружували думки про село, він мав бажання щось змінити, щось зробити для рідної землі, але він боявся, що місто як трясовина затягне його й стане він безвільним і безприципним, тяжкі думки не залишали його ні на хвилину, йому здавалося, що він втрачає своє внутрішнє я: «Невже вічна доля села – бути тупим, обмеженим рабом, що продається за посади й харчі, втрачаючи не тільки мету, а й людську гідність?» [59, с. 23]. Степан сумував за селом, після іспитів міг би поїхати, щоб відпочити з друзями, узяти якісь харчі, але несподівано для себе вирішує залишитися напівголодним у місті. Радченко вирішує відписати листа на село, йому здавалося, що він щирий у ньому, але розумів у заглибках серця, відчуваючи гризоти, як наче «ціла вічність минула з того часу, як він покинув сільські оселі…» [59, с. 28]. Хлопець вирішує за будь-яких обставин підкорити місто. 
Звичайно, концепт «місто» як концентрований вираз реальної історії його розвитку у свідомості людини у формі системи образів, асоціацій, логічного осмислення має вкрай суперечливий характер, але її ціннісна значущість залежить від цілком конкретних умов буття. У самій опозиції «село» / «місто», за допомогою якої визначаються якість, зовнішній вигляд, поведінка, спосіб життя цілком конкретних людей. Будь-яка сучасна людина, не володіючи значенням терміна «урбанізація» на ментальному рівні усвідомлює його зміст у формі уявлень, оцінок, переживань, що робить концепт «місто» реальним чинником розвитку.
Головний герой роману «Місто» Степан Радченко наближався до Києва, він побачив піщаний острів, що знаходився серед Дніпра, це був міський пляж, на якому рожевів потік тіл – дівчат і юнаків, жінок і чоловіків, які ніжилися на сонці й насолоджувалися водою, хлопцеві здалося, що він бачить землю первісних радощів, але це його дратувало, він думав, що всі ці люди місяцями ховали свої тіла в одяг і помешкання, а тепер як дикуни намагалися засмагнути на сонці. Степан дивився на легкі купальні костюми й розумів, що вся ця безглузда юрба йому неприємна, смішна й безпутна. Надійка була ж у піднесеному настрої від побаченого.
Враження від вулиці Нижній Вал у Степана теж було негативним, знайшовши номер тридцять сім, хлопець зайшов на подвір’я і постукав у двері, які були старі, неохайні, ще й поїдені червою. Радченко приїхав до Луки Гнідого із запискою від дядька, бо за далеких часів і злиднів міста, рибник зробив рідні Степанові Теревені центром торгівлі, а сам спинявся в них, тепер прийшов час розплатитися за всі ті вигоди, але чомусь Гнідий не зрадів приїзду Степана. Вулиця із низки низеньких старезних будинків далі продовжувалася обдертими халупами, хлопець думав, що в селі будинки охайніші. Лука заселив його до робітні, замість ліжка в Степана тепер верстат, за перегородкою – хлів із коровами. Перша ніч у місті пройшла швидко, Степан прокинувся й думав про нюанси вчорашнього дня, що були ясні й чіткі, він лишився невдоволений собою, вагався, відчув у собі легкодухість, треба було щось вирішувати й він подумав: «Він – нова сила, покликана із сіл до творчої праці. Він – один з тих, що повинні стати на зміну гнилизні минулого й сміливо будувати майбутнє» [59, с. 8].
Степан розумів, що треба добре затямити: він потрапив до життя, яке рухається вже сотні літ. А добрих чарівників давно немає, і дитинства вже немає, щоб чогось досягти, треба терпіти та працювати, дуже багато працювати. Хлопця зігрівали думки про Надійку, спогади колисали душу, ця дівчина така ж, як і він, Степан почував себе не таким самотнім. Йому здавалося, що відчуває запах весни і кохання, які асоціювалися з першою пристрастю, що проймала кров. Погляди дівчини, її усміх запали глибоко в серці, він умів бути впертим і стійким не тільки заради себе, а й для неї. 
Відвідини Левка справили на Степана неабияке враження, він уперше побував у міських людей, йому хотілося спізнатися з ними, вивчити їх. Радченко дуже соромився, відчуваючи себе селюком, він боявся говорити, тому вирішив, що краще буде слухати. Після зустрічі з Левком відчував внутрішню силу, якусь незвичайну міць, він подумав, що товариш йому показав дорогу до міста, завоювати місто буде легше, але водночас він заздрив Левкові, бо той має охайну кімнату, швидко закінчить навчання й повернеться до села культурною людиною, і вже там побудує нове життя. Так треба зробити самому, пройти його шляхом. Хлопець починає себе картати за те, що майже забув за сільських товаришів, які залишилися в глибинці, згадав, як його проводжали до міста, спогади про це відгукнулися в серці теплом і сподіваннями на швидке повернення. Його чомусь почало дратувати оточення. 
Радченко повертався до свого помешкання із думками, що роїлися в голові, так непомітно дійшов до Хрещатика й поринув у натовп, перед ним уперше розляглося нічне місто: «Блискучі вогні, гуркіт і дзвінки трамваїв, що схрещувались тут і розбігались, хрипке виття автобусів, що легко котились громіздкими тушами, пронизливі викрики дрібних авто й гукання візників разом з глухим гомоном людської хвилі рангом урвали його заглибленість» [59, с. 18]. Хлопець опинився з містом сам самотою, вулиця була широка, юрба стрімка й зухвала, а меж усьому цьому не було.
Степан ішов повз вітрини великих крамниць, у яких миготіли лампи, переливався шовк і ніжно розвівався серпанок, на поличках блищало золото, граючи камінцями, стояли химерні пахощі, лежало духмяне мило, цигарки та тютюн. Електрична крамниця хлопця заділа за живе: різні лампочки, люстри, як дивні мертві квіти, усе це палахкотіло: «І Степан гірко подумав – чому не понести ці лампки на село, де з них була б користь, а не розвага? О ненажерне місто!» [59, с. 18].
Степу стало невимовно гірко, він дивився, як трамвай розчинявся в далекому мороці, будинки світилися від ліхтарів, лінії вулиць були чіткі й перпендикулярні, відчувалася гармонія міста, але хлопець її ще не розумів і не пізнав. Степан відчував дивність формальних порядків у місті, вони напружували й дошкуляли, що хоч якось звикнути до цього, він вирішує прислухатися до поради Левка й оглянути місто. Спочатку Степан відвідав Лавру, витратив на це три дні, побував у дальніх і ближніх печерах, домовини вразили його, вузький кам’яний прохід напружував, потім зайшов поглянути на Аскольдову могилу, там довго думав над тим, яка неминуча смерть, далі прогулявся алеями Царського саду, вирішив, як Шевченко, посидіти над Дніпром із книжкою, побував у Софії та Володимирському соборі, задивився на Золоті Ворота, браму Києва, відвідав Житній і Єврейський базари, потім Бессарабку, ходив біля вокзалу, мандрував Берестейським шосе, дібрався через Деміївку до Голосіївського лісу, насолоджувався Ботанічним садом та музеями, Історичним і Ханенка, захопився давньою зброєю, був вражений старовинними меблями й фарфоровим посудом, не міг відвести очей із візерунків. Довго стояв біля експонатів і намагався запам’ятати все до дрібниць? Про це він читав, але ніколи не думав, що матиме таку нагоду – побачити на власні очі. Степан відчував, що в нього прокидається жадоба до нового й незвіданого. Дивився на постать Богдана Хмельницького на баскому коні та його булаву. Наразі його зацікавив Поділ, він думав про швидкоплинність життя, що навіть цілі історичні періоди минають, не залишаючи сліду, це дуже прикро.
Степан розумів, що місто починає затягувати його з неймовірною силою, це підтвердив лист від товариша з села. Він читав і розумів, що кожне слово неймовірно жорстоко ранило його щирою простотою й правдивістю, хлопець не міг заперечити жодного слова, десь там, глибоко в душі, відчував себе зрадником, ганьбив себе, вважав за відступника від рідної землі й друзів, але вже чітко розумів, що до села не повернеться. Але раптом смутні думки стали радістю: не міг зрозуміти, чого це охрестив себе зрадником, не він перший і не він останній, хто покинув село. Степан чітко вирішує завоювати місто, а сам насправді таким і залишиться, щирим і відкритим юнаком із села. Єдине, що його гризло й напружувало, так спогади про Надійку, він зі своєю свідомістю, витравлював її з серця, але на ньому залишився маленький рубець, який інколи кровоточив, але Степан твердо вирішує позбутися навіть епізодичних думок про неї. Надійка здавалася йому пеклом, в’язницею, хотілося якнайшвидше вирватися на волю, від усіх, хто знав його селюком. І всі, що колись були для нього ідеалом, стали порожні, у них виявлялася тупість села, обмеженість і безперспективність, а перше помешкання городян, зокрема кімната Левка, стала тепер якоюсь вузенькою ніркою крота. Радченко вирішує стати справжнім городянином, тобто підкорити місто по-справжньому.
Степан розуміє, що в місті одяг відіграє неабияку роль, він зупиняється біля крамниці одягу й подумки починає приміряти костюми на себе, вони були з гарного матеріалу й дуже добре пошиті. На ціни навіть не звертав уваги, розумів, що придбати не міг, не дозволяли фінансові спроможності. Хлопець просто дивився і мріяв, знав, що вродливий, тому уявляв себе костюмі. Хлопець усвідомив вплив одягу на впевненість у собі, розумів, що все це давно перестало бути засобом прикривання тіла, а стало прикрасою. Степан мріяв про англійську сорочку, вузькі штани гостроносі черевики, але гірка реальність говорила про те, що там нічого йому не належить. Уже стомився від марного споглядання, але до вітрини підійшла панянка в легенькій кофтинці, вона стала розглядати краватки, від неї віяло ароматом міста, дуже дорогими пахощами, ці пахощі пройняли хлопця й овіяли солодким туманом. Він почав дихати й не вбирати в себе аромат полів і квітів на селі, він відчув нове якесь незвідане почуття й завмирання, киянка згладила вмить рубець, що належав Надійці в якусь непомітну й бліду смужечку.
Останні дні літа в місті були зовсім іншими, ніж у селі. У кінці вересня ранки спохмурніли, удень виринало сонце й промінцями освітлювало будинки, а вночі вітри зривали листя, додаючи двірникам роботи. Степан подумки порівнював осінь у селі й місті, але місто восени оживало, на відміну від села. Книгарні наповнювалися покупцями, книгозбірні – людьми, відкривалися виставки, читалися лекції, театри світилися афішами. Степан поринув у міське життя, як у вир чогось нового, незвіданого й жагучого. Хлопець розпочав вірити в здійснення своїх планів. 
Спливло досить багато часу, як Степан перетворився на Стефана Радченка, письменника, здавалося, що все задумане здійснилося, він уже не селюк, справжній, ще й таки відомий, городянин, але щось не давало йому спокою, він відчував самотність і спустошеність. Відвідини свого колишнього життя не принесли йому спокою. Відчував злість, обурення, неприязнь до людей із того свого життя, розумів одне: він ніколи вже не буде тим, ким був. Степан вирішує розпочати зовсім нове життя, у якому не буде й крихти минулого. Місто підкорене, його обійняла радість і погорда, але водночас він розумів, що став заручником обставин, утратив власне я. Образ Степана складний, звикаючи до життя в місті, опановує нову систему цінностей, часто змінює жінок, кожна нова дівчина – це крок до завоювання міста. Спочатку сільський наївний хлопець із мріями про служіння рідному селу, далі – молодий письменник із новими поглядами й іншими життєвими орієнтирами. 

2.3. Актуалізація бінарної опозиції  концептів село» / «місто» в романі «Місто» Валер’яна Підмогильного 
В останні десятиліття інтерес до теми села й міста знайшов своє відображення загалом у низці досліджень, що прагнуть проаналізувати цей феномен із різних боків. Проте локалізувати семантику села і міста у формальному відношенні досить складно. Первинні характеристики – люди, соціальні відносини, і лише потім – місце.
Актуальність аналітичного огляду полягає в спробі дослідити семантику села і міста як комплексне явище, що ґрунтується на суперечності. При зміні аналізу бінарної опозиції «село» / «місто» згідно з сучасним рівнем теорії систем відносини між її елементами втілюватимуть взаємно необхідні для розвитку цілого поняття.
Звертаючи увагу на те, що ідеї сучасності вплинули на формування опозиції «село» / «місто», стає зрозумілим, що характеристики, властиві селу, певною мірою відображають європейське уявлення про сільську місцевість та явище урбанізації, яскраво змальовані Валер’яном Підмогильним. Письменник вербалізує концепт «село» такими характеристиками: відсталість, повільний темп, прозорість особистого життя. У сільській субкультурі місто завжди в опозиції, воно має риси комфорту, розкоші, розваг. 
Проблема постійного протиставлення села і міста – це своєрідне національне мислення, що експлікує конфлікт між цими поняттями. Під сільським і міським топосами розуміємо локально організовані смислоутворювальні культурні простори, дві сфери духовного життя, які мають свої тимчасові координати, культурні традиції, цінності, норми, уявлення про красу та ідеал. У творчості українських письменників за кожним із членів опозиції закріпилися свої стійкі показники.
В українській урбаністичній прозі бінарна опозиція «село» / «місто» носить ідеологічний характер, що виражає різні ідейні та культурні тенденції всередині країни, стає структуроутворювальною, семантично активною, це пов’язане із прагненням письменників висловити у творах досконалу правду життя, тому їхня творчість нерідко будується на співвідношенні просторово-часової горизонталі (світ, пов’язаний із соціальним буттям, представлений опозицією «село» / «місто») та вертикалі (світ, пов’язаний із духовним буттям, що втілює вічність, представлений опозицією «село» / «місто»).
Подорожуючи цими опозиційними просторами, герой щоразу долає межу, часто усвідомлюючи перехід з одного стану духу в інший, з побуту в буття. Таке завоювання міста формує героя. Сам мотив подолання, споріднений із випробуванням, спокусою, це чітко прослідковується в поведінці й перевтіленні Степана Радченка. Цікаво, що мотив переходу з одного стану в інший практично не пов’язується з психологією героя, але виявляє його зв’язок зі світом та поза ним: хлопець пізнає культуру, природу й, піднімаючись усе вище, переходить на новий ступінь пізнання, досягаючи межі, граничності. 
Дія перенесена з села до міста: Степан спочатку сумує за прекрасним життям у селі, одухотвореною природою, а потім розуміє, що там сірі будні. Між селом і містом проходить важлива межа, бо місто є не тільки зосередженням культури, духовності, ним пов’язане уявлення про справжнє, гармонійне життя взагалі. Село навпаки містить усі найнепривабливіші сторони людського буття. Далі в Підмогильного бінарна опозиція концептів «село» / «місто» сприяє новому ефекту через розширення простору й датується висновком, що село знаходиться в опозиції до антигуманної сутності міста, оскільки воно здатне відродити людину, яка проживає в стереотипах й усвідомлює їхню жахливість. Ураховуючи актуалізацію цієї опозиції в романі «Місто», можна підсумувати, що її зовнішня основа, як і моральний критерій, утворюють контрасти. Письменника цікавить і загальний стан світу, незалежно від ще одного топосу, світ як непередбачуваний процес, учасником якого є людина, яка завойовує місто. 
Бінарні опозиції концептів «село» / «місто» існують і у свідомості персонажів, це пов’язано з оригінальністю творчості Підмогильного, феноменологічний герой у пошуці ясності розуміння себе та світу, він занурюється в невизначеність і рухається через неї з вірою в можливе набуття сенсу. У розумінні Валер’яна Підмогильного життя не може бути визначене або вичерпане тим чи тим фіналом. Істина й усі остаточні істини проявляють відносну справедливість до певного обмеження.
Світ героїв Підмогильного – це не просто село чи місто окремо, як географічні та культурні простори, а світ людини, її моральні якості, поведінка в реаліях життя. Будь-які деталі в романі «Місто» нейтральні з огляду аксіології, а головний герой Степан Радченко не став жертвою обставин, він мав внутрішню готовність до перевтілення, скажімо, спроєктував своє життя надалі. Простір стає відображенням людини, а не людина відображенням простору. 
Степан Радченко сумував за минулим, його лякало майбутнє, він не міг пояснити сьогодення. У свідомості головного героя існує стереотипне протиставлення села і міста, вимальовується прагнення схопити, спіймати те граничне буття, розуміння сутності якого допомогло б особистості ідентифікувати себе, згладити життєві протиріччя. 
Степан Радченко не бажає приймати суперечливості та мінливості світу, не хоче усвідомлювати, що все оточення й довкілля і є справжнім життям, у ньому потрібно шукати сенс, але чомусь така перспектива дуже лякала, враження від першого знайомства з містом і міським людьми було геть негативним.
Після відвідин літературної вечірки Степан починає розуміти перспективність міста, він себе відчуває письменником, йому здається, що потрапити до кагорти літературознаців дуже легко. Написавши оповідання за декілька годин, він вирішує віднести його критикові Михайлу Світозарову, адреси не знав, але здогадався, що можна знайти в адресному бюро, місто поступово починало подобатися. 
Степан прямує до критика, називаючи його божеством літератури. Місто задається йому привабливим і надійним. Хлопець навіть зупиняється серед гурту дітлахів, які грають у м’яча, показує їм декілька блискучих трюків. Це були солодкі хвилини, у яких ні тяжких думок про майбутнє, ні щемливих спогадів про минуле. Уявляв себе птахом із янгольськими крилами, обіймав землю очима, мчав розгорнутою квіткою на зустріч сонцю. Невдовзі критик крила йому підрізав і спустив на землю. Оцей закон нерівності, відносини між сильними і слабкими – не соціальний закон, зазвичай це хибні стосунки між людьми, засновані на підпорядкуванні, недовірі, нерозумінні. Степан вийшов від критика, у серці панувала безсила лють. Ніхто й ніколи на селі так не ображав Степана, він відчував величезну рану в серці, став думати, що ніколи місто не стане своїм, воно чуже й жорстоке. Навесні природа пробуджувалася, а на Степана це навівало сум: «Ніщо не викриває так штучності міста, як саме весна, розтоплюючи й тут сніги, але оголюючи мертвий брук замість сподіваного зела, – а хлопець ще прагнув зачути дух вогкої ріллі, втопити очі в зелену далечінь полів, у чорні смуги пухкого ґрунту» [59, c. 63]. Навкруги дерева були закуті в каміння вулиць, садки стояли в клітках, сумні і якісь пригноблені. Тут не було родючої землі, степів і простору, усе закуте в залізо й бетон. Степан порівнював весну на селі: «Там весна – сурма світлого бога, промениста провісниця щастя і праці» [59, c. 63]. Місто здавалося Степану великим пухнастим і лінивим котом, який позіхав на сонці. Хлопець думав про село, свіжий дощ і аромат зеленої трави, але там уже не було чого підкорювати, просто сум за дитячими роками, за минулим, але все це почало вже розвіюватися у його свідомості, немов туман на сонці. Тут весна йому нашіптувала про майбутнє як гру в лотерею.
Степана почало пригнічувати життя на Подолі, вулиця занедбана, діра, нетрі передмістя, довгий шлях до інституту, ніякої цивілізації, не так він став уявляти свій майбутній добробут, необхідним здавалося наближатися до міської культури. Йому хотілося відвідувати театри, виставки. Звичайно, його дівчина повинна теж бути міською, Надійку й Тамару Василівну він уже переріс морально, ці жінки більше не вписувалися в його життя. Зоська йому не подобалася зовні, але вона була міською. 
Наступною сходинкою було житло, справжнє міське, Степанова мрія збулася, нова квартира була в новому районі й хорошому будинку, він швидко влаштувався. Але все це чомусь Степану не приносило насолоди, на роботі він піднявся, творчі злети були неймовірними, набридливої Зоськи позбувся. Хлопець прокидався о восьмій годині, по-міському пив каву, поспішав на посаду. І це були найпрекрасніші й найщасливіші години. Зовні все виглядало досить добре, та чомусь душа його не мала спокою, йому здавалося, що живе якимсь подвійним життям і він справжній спостерігає за всім ніби з боку, після робочого дня лишався сам самотою. Унаслідок такого подвійного життя головного героя роману бінарна опозиція концептів «село» / «місто» об’єднується поняттями явного та таємного: «Так, ніби він був поділений на дві частини, одну для інших, другу – для себе, і от друга була незаповнена» [59, c. 164], тут уже можна говорити не про контраст, а про їхню внутрішню тотожність. 

Висновки до розділу 2
Сільський і міський топоси у творчості Підмогильного – це й безпосередньо позначені топографічні дійсності, і естетичні даності зі своїми духовним і моральним часом і неоднорідним, психологізованим у свідомості героїв простором. Простір письменника за своєю сутністю є вселюдським, амбівалентним та екзистенційним.
Сприйняття героїв – у владі сумнівних уявлень, ідей і думок. На основі цього Степан Радченко створює смисловий простір навколо себе. Тому село і місто в мистецькому світі Підмогильного можуть бути й осередком зла та духовних вад, і середовищем незалежного морального розвитку. Оцінки того чи того простору даються автором з погляду вічних цінностей: природи, творчості, кохання, співчуття, розуміння. Риси, які зазвичай відрізняють образ села від образу міста в українській літературі, письменником акцентуються саме на людині в просторі, людині з села, яка завойовує місто. У свідомості автора бінарна опозиція концептів «село» / «місто» будується саме на поведінці, думках і характері головного героя. 
Не переміщення в просторі, а спогади допомагають героям усвідомити себе та переосмислити життя. Творчість Підмогильного вносить корективи в усталений стереотип, ніби сільська людина – людина простору: художник зафіксував та відбив метаморфозу духовно-онтологічного самовизначення української свідомості – переорієнтацію з прихильності до простору на резонанс із часом.
Отже, особливості духовно-моральних пошуків автора визначаються не так конкретною історичною, соціальною ситуацією та національною традицією, які він репрезентує або від яких відштовхується, скільки безумовними онтологічними підставами, що впливають не так на зміст, а на характер інтерпретації цінностей життя. 
Стиль Підмогильного, що є вербальним засобом реалізації ідіолектної особистості самого автора, на всіх рівнях пронизаний пафосом самотності та людської роз’єднаності головного героя, зокрема в романі «Місто». Саме таке сприйняття довкілля насправді визначило особливості експлікації бінарної опозиції «село» / «місто». Для лексичного рівня в романі характерне усунення смислових акцентів слів із негативною конотацією, які або визначають якість життя героя, або специфіку його відносин з оточенням. Не прагнучи нівелювати цінність людини взагалі, письменник розмірковує над страшними наслідками духовної смерті, нюансами, що розкривають емоційний стан людини, яка опинилися в ситуації, що змінює її життя: селянин завойовую місто.
Композиційний рівень роману відрізняється особливою організацією художнього часу та простору, повністю підпорядкованого авторському світосприйняттю. Підмогильний блискуче репрезентував бінарну опозицію концептів «село» / «місто» в центрі якої постала людина, що має за мету завоювати й підкорити місто

Розділ 3
ВИВЧЕННЯ РОМАНУ ВАЛЕР’ЯНА ПІДМОГИЛЬНОГО «МІСТО» В ЗАКЛАДАХ ЗАГАЛЬНОЇ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ

3.1. Проблеми реалізації методичних засад вивчення творчості Валер’яна Підмогильного в шкільних програмах із української літератури
Сьогодні шкільні програми й підручники мають на меті вплинути на розвиток читача з високим рівнем загальної культури, активною громадянською позицією, національною свідомістю, аналітичним мисленням, патріотизмом, здатністю осмислювати шедеври майстрів слова.
У 2022-2023 навчальному році організація освітнього процесу  відбувається з урахуванням Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Указу Президента України від 25.05.2022 № 2263-ІХ «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні».
Кожен населений пункт організовує освітній процес залежно від  ситуації в регіоні. Структуру та тривалість навчального тижня, дня, занять і 
відпочинку, а також форми організації освітнього процесу Міністерство освіти і науки рекомендує визначити педагогічною радою закладу освіти в межах часу, передбаченого освітньою програмою (відповідно до обсягу навчального навантаження та з урахуванням вікових особливостей, фізичного, психічного та інтелектуального розвитку здобувачів освіти, особливостей регіону, наявності бомбосховищ). 
Отже, освітній процес може відбуватися у трьох режимах: очному, дистанційному та змішаному форматі. Акцентуємо увагу на дотриманні правил поведінки під час сигналу «Повітряна тривога» при організації освітнього процесу як очному, так і в змішаному режимі. У разі небезпечної ситуації безумовним є переривання освітнього процесу, коли всі здобувачі освіти, учителі та персонал закладу освіти організовано переміщуються до споруд цивільного захисту або безпечного місця, визначеного правилами сім’ї (у разі дистанційного формату навчання), перебуваючи в них до скасування сигналу «Тривога» [47].
У 10-11 класах – за навчальними програмами (рівень стандарту та  профільний рівень), затвердженими наказом Міністерства освіти і науки  України від 23.10.2017 № 1407. Зміст навчального матеріалу передбачає текстове вивчення творів, що виділені напівжирним шрифтом, інші ж лише називаються для допомоги вчителеві під час вивчення певної теми. Крім того, для осучаснення змістового компонента, актуалізації компетентнісного підходу, надання вчителеві методичної допомоги під час вивчення програмових тем запропоновано рекомендаційну рубрику «Мистецький контекст» [51].
Авторами навчальних програм запроваджено позначку (*) – для творів,  які не є обов’язковими, їх можна розглядати додатково, за вибором учителя,  наявністю часу або самостійно. Наприкінці програми для кожного класу подано орієнтовні списки літератури для додаткового (самостійного) читання [51]. 
Також важливим компонентом програми є «Читацький практикум», спрямований на формулювання практичних навиків усних і письмових  роздумів над прочитаним у різних стильових формах.
На уроках української літератури рекомендовано звертати увагу на формування предметних та ключових компетентностей та емоційно-ціннісних ставлень [51].
Над програмами української літератури в старшій школі (5–9 класи) працюють такі науковці, як Р.В. Мовчан, провідний науковий співробітник Інституту літератури ім. Т.Г. Шевченка НАН України, доктор філологічних наук, професор (голова робочої групи); С.Р. Молочко, старший викладач кафедри філологічних дисциплін та методики їх викладання, методист відділу суспільно-гуманітарних дисциплін Чернігівського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти імені К.Д. Ушинського, учитель-методист (заступник голови); Д.І. Дроздовський, докторант, науковий співробітник Інституту літератури ім. Т.Г. Шевченка НАН України, кандидат філологічних наук, заслужений працівник культури України; Л.Т. Коваленко, старший викладач кафедри методики мов та літератури Інституту післядипломної педагогічної освіти Київського університету імені Бориса Грінченка, заступник директора Інституту післядипломної педагогічної освіти Київського університету імені Бориса Грінченка; А.М. Фасоля, провідний науковий співробітник відділу навчання української мови і літератури Інституту педагогіки НАПН України, кандидат педагогічних наук; В.І. Цимбалюк, учитель української мови та літератури НВК «Сквирський ліцей – ЗОШ І-ІІ ступенів», кандидат педагогічних наук, заслужений учитель України [51].
Навчальна програма з української літератури в старших класах ґрунтується на принципі концентричності, відповідно до якого діти не лише неодноразово вивчають твори митців, а й більш детально занурюються у суть, попередньо розглянутих процесів, понять, явищ та особистостей.
Структура навчальної програми містить такі елементами:
-	пояснювальна записка;
-	основна частина;
-	орієнтовний список очікуваних результатів освітньої діяльності учнів кожного окремого класу;
-	перелік додаткової літератури для позакласного читання в кожному класі;
-	критерії оцінювання навчальних досягнень учнів певного класу з української літератури.
Пояснювальна записка вміщує перелік державних документів: Закон України «Про освіту», Державний стандарт базової і повної загальної середньої освіти, провідні ідеї «Концептуальних засад реформування середньої школи «Нова українська школа», Концепція «Літературної освіти»  тощо. Окрім того, тут чітко зазначена мета базової загальної середньої освіти, мета та завдання вивчення української літератури в загальноосвітній школі. Нижче вміщений список десяти основних (ключових) компетентностей: «Компетентності у природничих науках і технологіях», «Екологічна грамотність і здорове життя», «Уміння вчитися впродовж життя», «Спілкування іноземними мовами», «Інформаційно-цифрова компетентність», «Спілкування державною мовою», «Ініціативність і підприємливість», «Обізнаність та самовираження у сфері культури», «Математична компетентність», «Соціальна та громадянська компетентності», я повинен опанувати учень протягом вивчення української літератури [51].
Укладачі програми наводять список наскрізних ліній, які мають на меті допомогти вчителю спрямувати свої зусилля на досягнення учнями життєво необхідної цілі та вирізнити ключові компетентності.
Автори програми в пояснювальній записці акцентують на основних критеріях, згідно з якими були згруповані твори для текстуального вивчення в класі:
-	урахування естетичних критеріїв; 
-	осучаснення змістового матеріалу;
-	ощадливість;
-	жанрово-тематична розмаїтість;
-	урахування вікових і фізіологічних особливостей дітей.
Для кожного класу в програмі вміщена таблиця, яка налічує три основні колонки: 
1. Кількість годин (орієнтовно), які потрібні на вивчення однієї конкретної теми.
2. Очікувані результати, які мають набути учні протягом вивчення окремої теми, ураховуючи предметні, ключові компетентності, емоційно-оцінне ставлення тощо. Так само чітко прописані й наскрізні лінії, які спрямовані на формування в дітей конкретної компетентності. Вони слугують підказкою для вчителя-словесника в процесі створення плану-конспекту навчального заняття.
3. Зміст навчального матеріалу, який складений за тематичними блоками й уміщує список творів для текстуального вивчення під час уроку, стислу анотацію про особистість письменника, його твір чи новаторство в українській літературі тощо. Крім того, своєрідною підказкою для вчителя є перелік основних понять із теорії літератури (ТЛ), які має засвоїти учень упродовж вивчення певної теми, а також міжпредметні зв’язки, на які вчитель повинен зважати передусім, оскільки основною метою вивчення літератури в школі є не лише вивчення основних понять і відомостей із навчальної дисципліни, а й формування всебічно розвиненої особистості. 
Орієнтовний перелік очікуваних результатів навчально-пізнавальної діяльності учнів окремого класу вміщує список ключових і предметних компетентностей, які діти мають опанувати впродовж вивчення конкретних тем.
Наприкінці програми міститься список додаткової літератури для позакласного читання. Так як список орієнтовний, то вчитель має змогу на власний розсуд обирати твір, зважаючи на інтереси дітей і рівень їхньої читацької компетентності [51].
С. Клепко слушно зауважує: «Концепція реформування літературної освіти: теоретичні перспективи і стратегічні загрози» пропонує список вимог, дотримання яких повинно докорінно оновити та покращити зміст чинної програми з української літератури:
- текстуальне ознайомлення з художнім твором повинно тривати при такій оптимальній кількості годин, щоб учитель мав змогу максимально чітко й зрозуміло розкрити учням навчальний матеріал, а також – виконати мету та завдання, що зазначені в програмі;
- навчальна програма має вміщувати перелік лише високо художніх, довершених творів української літератури;
- розробники програм повинні відмовитись від наслідування історико-літературного принципу, який ускладнює навчальний матеріал;
- переосмислення обсягу та сутності літературознавчого матеріалу;
- літературні твори запропоновані для текстуального вивчення під час уроку мають бути підібрані відповідно до принципу – єдності та змісту, а також форми текстів із обов’язковим дотриманням вікових  та фізіологічних особливостей учнів;
- чинна програма з української літератури своїм теоретичним і методологічним змістом повинна узгоджуватися з програмою української мови;
- допуск можливості введення в програму літературних номінацій («літературний факт» та ін.) [30, с. 6-10].
Розглядаючи українську літературу, як навчальний предмет, зазначимо, що в старшій школі (10–11 класи) вона умовно поділяється на академічний та профільний рівні. Перший (академічний) рівень, за змістом та структурою,  багато в чому схожий із навчальною програмою для рівня стандарту. Профільний рівень вирізняється поглибленим вивченням української літератури. Основним компонентом профільної та допрофільної підготовки в школі є курси за вибором і факультативи. 
Варто зазначити, що результативність навчальних досягнень дітей, які навчаються за профільним рівнем, буде набагато вищою, ніж у тих, які навчаються за рівнем стандарту. Адже старшокласники зазвичай усвідомлено обирають українську літературу як основну, ураховуючи власні зацікавлення й індивідуальні здібності до вивчення предмета.
На противагу академічному рівню в профільному налічується вдвічі більше годин для текстуального ознайомлення з художніми творами. Адже він пропонує не лише програмові тексти, а й значну кількість інших різножанрових творів.
У кінці програми автори наводять критерії оцінювання результатів навчання учнів з української літератури для кожного класу. Вони вміщені за дванадцятибальною шкалою, що дозволяє визначити ступінь розуміння учнями предметних та ключових компетентностей з української літератури [51].
Варто зазначити, що творчість Валер’яна Підмогильного вивчається в 11 класі. Наголосимо, що за програмою в 11 класі всього  – 70 год. На тиждень – 2 год. Текстуальне вивчення – 57 год. Розвиток мовлення – 4 год.  Позакласне читання – 2 год. Резервний час – 6 год.
Зміст навчального матеріалу має предметні компетентності, де учень / учениця знає про історичні та суспільні умови розвитку літератури в ХХ ст., основні напрями, стильове розмаїття мистецтва 1920-х років; пригадує імена і твори письменників ХХ ст., що вивчалися раніше; називає основні літературні організації, угруповання 1920-х років; знає й розповідає про масові репресії письменників у 1930-ті роки, а також втручання влади в мистецький процес; пояснює поняття «розстріляного відродження» [51].
Ключові компетентності, де учень/учениця аргументовано й грамотно висловлює власну думку щодо суспільно-історичних умов розвитку української літератури ХХ ст.; визначає роль і місце української культури у світовому контексті [51].
Українська література ХХ ст. як новий етап в історії національної культури. Суспільно-історичні умови розвитку, основні стильові напрями (модернізм, cоцреалізм, постмодернізм). Митець і влада, свобода творчості. Стильове розмаїття мистецтва 1920-х років. Поняття «розстріляне відродження», домінування соцреалістичної естетики в 1930-ті роки. 
Далі за програмою подано життєвий шлях та трагічна загибель В. Підмогильного. Автор інтелектуально-психологічної прози, перекладач. Світові мотиви підкорення людиною міста, її самоствердження в ньому, інтерпретовані на національному матеріалі. Зображення «цілісної» людини: в єдності біологічного, духовного, соціального. Образ українського інтелігента Степана Радченка, вихідця із селян, еволюція його характеру, проблеми ствердження в міському середовищі. Морально-етичні колізії твору. Жіночі образи в ньому.
ТЛ: урбаністичний роман.
МЗ: розвиток українських міст у 1920-х роках (історія).
МК: вплив А. Франса, Г. Флобера, Гі де Мопассана, Оноре де Бальзака, філософії Ф. Ніцше, А. Шопенгауера, З. Фройда на В. Підмогильного. Роботи українських художників із зображенням Києва 1920-х років [51].
Сьогодні об’єктом уваги методистів стала проблема вивчення екзистенціальної прози в закладах середньої освіти. Екзистенціальній прозі В. Підмогильного присвячені наукові студії методистів і літературознавців. Сучасні науковці рекомендують вивчати роман, зосередивши увагу учнів на образі міста як переможця, що підкорює людину, образ Степана Радченка, його особисте життя та поведінка в нових умовах, що стали життєво випробувальними.
Доречним для аналізу роману будуть записи цитат у зошиті й викладення особистих думок учнів щодо кожної, наприклад, коментар до однієї з цитат із твору: «Життя страшне своєю невпинністю, нестримним поривом, що не схиляється перед найбільшим стражданням людини, показуючи спину її найгострішому болеві. Людина може досхочу борсатись у його тернах – воно пройде мимо з своїми глашатаями, що за страх і за совість кричать світові, що без тернів не буває троянд. Воно – той всесвітній нахаба, що на прохання обібраного жебрака відповідає штовханом, лящами, ціпком і суне далі, попалюючи цигарку, навіть не повернувши до жертви свій золочений монокль» [59, с. 359].
На думку сучасних науковців В. Підмогильний прагнув пізнати «модерну українську людину, свого сучасника – типового вихідця з села, простежити й проаналізувати його душевний стан, поведінку в нових суспільних умовах, які для нього є випробувальними» [62, с. 422].
Цікавою видається акцентуація уваги на епіграфах твору та їхній аналіз, характеристика образів та відповідність зовнішності та внутрішнього світу. Саме так учні матимуть змогу усвідомити, що роман «Місто» – символічний і знаковий твір в українській літературі ХХ століття. 

3.2. Аналіз чинних підручників з української літератури щодо вивчення творчості Валер’яна Підмогильного
Методика навчання як наука завжди буде вдячна педагогічному досвіду вчителя, його творчим знахідкам, осяянням та відкриттям, що стосуються закономірностей сприйняття, розуміння та інтерпретації художнього твору в школі. Мистецтво спілкування з художнім текстом на уроці літератури – ось що означає методика для вчителя-майстра.
Учителю важливо визначити, що хоче отримати на конкретному етапі уроку при вивченні художнього тексту – осмислення особистих вражень учнів, опис почуттів та образів, що виникли у свідомості читачів, інтерпретація тексту, самооцінка процесу художнього пізнання чи засвоєння учнями загальноприйнятих літературознавчих концепцій. Учителю вирішувати, що робити пріоритетним – літературне знання чи літературний розвиток.
Сучасна шкільна програма з літератури націлює на оволодіння конкретними вміннями та навичками, пов’язаними з читанням, аналізом та інтерпретацією художнього тексту, а також практичне їхнє використання в процесі створення власних усних та письмових висловлень, творчих робіт, у навчальній діяльності та в різних царинах комунікації й ситуаціях спілкування.
Художній твір – цілісна система. Усе її елементи співвіднесені між собою та виражають своєрідність авторського світовідчуття, оцінки явищ дійсності. Письменник відтворює уявну модель світу, у якій читач бачить відтворений в образній формі світ, ставлення автора до подій, будь-то факти, дії, душевні переживання. Але бути всередині образного світу – значить, бути його частиною. Спрацьовує феномен причетності, співпереживання, співтворчості.
У сучасній методиці викладання літератури головним є методологічний принцип. Проблема монографічного, цілісного вивчення художнього тексту в школі породила ідею вибору шляху аналізу залежно від особливостей тексту та цілей інтерпретації. 
Методична творчість полягає в системному з’єднанні різних шляхів та прийомів аналізу за родовою та жанровою специфікою тексту. Щоб осягнути авторську позицію, школярам можна звернутися до сюжету твору та простежити поєднання ключових епізодів, досліджуючи різні елементи – експозицію, зав’язку, кульмінацію, розв’язку.
Художній текст таїть у собі чимало загадок як естетична реальність, він відбиває буття, відтворюючи їх у художніх образах. Це світ смислів, значень, знаків, оформлених автором в особливий інформаційний простір: образ концентрує в собі енергію думки та почуття. Книга – не просто словесний простір, а діалог із образами, а текст – це діалог автора із самим собою, зі світом, із читачем, який шукає в літературному творі особистісні змісти, щось актуальне з погляду минулого досвіду та сьогоднішніх уподобань і устремлінь.
Матриця методичних прийомів, що застосовуються в процесі вивчення художніх текстів, засвоєних учителем та учнем, це мікросценарії, що задають алгоритм роботи, пізнання. Моделюючи урок, потрібно враховувати, що індивідуальне знання комунікантів – це динамічна система даних, що безперервно конструюється і модифікується.
Наразі ситуативна модель уроку літератури, на наш погляд, найперспективніша. Аналізуючи прийоми навчання як операції (дії), спрямовані на вирішення художньо-пізнавальних завдань уроку, ми, по-перше, можемо визначити найбільш продуктивні алгоритми навчальних ситуацій, по-друге, вибирати їх з огляду на специфіку художнього тексту, дидактичних цілей та завдань, особистісних переваг (власних художньо-педагогічних здібностей). Володіння засобами художньої комунікації, інтерпретація тексту, усвідомлення особистісних смислів, набутих під час читання, використання в спілкуванні образних і художніх слів – усе це свідчить про художньо-комунікативну компетенцію особистості.
Способи освоєння художньої реальності різні й на уроці літератури необхідно створити поле взаємодії відмінних свідомостей та установок. Це передбачає види завдань: для одних учнів – виразом емоційного враження, іншим – раціонального, аналітичного погляду. Одні відкрито презентують себе в усному виступі, інші вважають за краще прочитати письмове міркування, підготовлене вдома. Так здійснюється взаємонавчання: кожен демонструє сильні сторони своєї індивідуальності.
Потенціал літератури як навчального предмета в школі спрямований на вдосконалення мовної особистості, яка є складною багаторівневою функціональною системою, що містить мовну компетенцію, володіння способами здійснювати мовленнєву взаємодію (комунікативну компетенцію) та знання світу (тезаурус).
Художні системи, як відображення моделі світу, утілені в ключових образах, мотивах, архітектоніці тексту, літературознавчі категорії як спосіб специфічного пізнання мистецтва слова так чи так становлять тезаурус, який розширює межі мови особистості, бо картина світу – це семантична реальність, у якій перебуває людина.
Література, з огляду на особливі функції впливу, може не тільки надавати емоційне й естетичне значення, але й певною мірою слугувати взірцем образного мовлення. 
Модернізація освіти сьогодні тісно пов’язана з дистанційним навчанням, як одним із найбільш динамічних напрямів організації освітньої діяльності. Українцям довелося зазнати багато болючих і прикрих моментів: Covid-19, потім «повномасштабне вторгнення російських військ на територію України та введення воєнного стану в нашій державі віддзеркалилося на сфері життєдіяльності кожного громадянина. Значних трансформацій зазнала сфера освіти. Велика кількість закладів освіти не мають змоги працювати повноцінно, особливо ті, які знаходяться в зоні бойових дій, але все ж таки працюють дистанційно» [38, с. 63].
Наразі триває активний процес зі створення електронних форм шкільних підручників та їхнє впровадження в навчання. Електронні підручники стають одним із головних компонентів шкільного інформаційного освітнього середовища та основним інструментом реалізації вимог освіти нового покоління.
Основним компонентом у підручнику з української літератури є текст, що здебільшого може диференціюватися на кшталт: вступний текст, художній твір, логічний текст, замітки про письменників презентовані різнопланово й неоднакові за обсягом, оглядові та літературно-критичні статті, теоретико-літературні матеріали. [32, с. 2 – 6].
Окрім обов’язкового тексту навчальний підручник повинен неодмінно мати ще й позатекстові матеріали, зокрема: 
- виноски;
- методичний апарат, що розміщений після кожної теми або художнього твору у вигляді запитань і завдань різнопланового представлення й ступеня складності;
- ілюстрації й репродукції картин;
- зміст підручника;
- апарат для орієнтування (умовні позначки);
- словник літературознавчих понять і термінів;
- логічні схеми та узагальнювальні таблиці, що в стислому вигляді представляють важливу інформацію та доповнюють основні відомості в підручнику [13, с. 135– 156].
Методисти Ф. Бугайко й Т. Бугайко акцентують увагу на тому, що академічний підручник має бути різнокольоровим, оскільки це втілює провідний принцип навчання – наочності. Але надмірного перевантаження  ілюстративного матеріалу так само слід уникати, оскільки діти будуть відволікатися від головного завдання – опрацювання тексту художнього твору.
Навчальний підручник має виконувати різноманітні функції в навчально-пізнавальному процесі. До них належать такі: координувальна, систематизувальна, інформативна, самоосвітня, закріплювальна.
До недоліків, що розробники підручників часто не враховують варто зазначити такі:
-	переклади ліричних творів чи уривків прозових текстів з інших мов не завжди мають якісне відтворення;
-	начерки або літературно-критичні статті, які вміщені перед художніми творами, класифікуються академічним характером, не відповідають віковим та фізіологічним особливостям учнів, а також відсутнє посилання на інформаційне джерело;
-	методичний блок (запитання та завдання), розташовані після кожного блоку в підручнику мають переважно одноманітний характер;
-	часто підручник не відповідає санітарно-гігієнічним вимогам [32, с. 2 – 6].
Дослідниця Н. Й. Волошина акцентує увагу на тому, що запитання й завдання в підручнику мають бути спрямовані на виховання національної свідомості памолоді, а інформація, висвітлена в підручнику – цікавою й захоплювальною. Вагома роль належить «функціонуванню в підручнику різних шрифтів і кеглів, що значно полегшують сприйняття й запам’ятовування навчальної інформації, адже зосереджують зір учнів і відділяють головне від другорядного» [33, с. 16 – 18].
Наразі проаналізуємо підручники з української літератури для 11 класу, які містять відомості про Валер’яна Підмогильного та його творчість, зокрема таких авторів, як О. Авраменко, О. Борзенко, Л. Коваленко, О. Слоньовська, А. Фасоля. 
Життєпис Валер’яна Підмогильного в підручнику «Українська література» для 11 класу О. Авраменка вивчається у розділі «Прозове розмаїття. Проза 20-30-х років ХХ ст.». На сторінках 85–86 розміщена стаття про митця, у якій описані цікаві факти з життя автора, перелік творчих здобутків. Останні роки перед арештом письменник мешкав у харківському будинку «Слово», на стіні будинку тривалий час висів портрет Зигмунда Фрейда. Австрійський психолог мав великий вплив на творчість письменника. Його психоаналіз і термінологія залучені до творів митця. 
Далі поданий матеріал про роман «Місто». Погляди критиків, їхні зауваження й цитати. Сюжет проаналізований детально, опис природи села підкріплений репродукцією А. Маневича «Весна на Куренівці» 1913 р. Тема, ідея, проблематика подані системно. Жанрові особливості твору О. Авраменко розкриває через образ головного героя, у якому борються добро і зло. Автор підручника зазначає, що на Підмогильного мали вплив романи «Батько Горіо» О. де Бальзака, «Любий друг» Гі де Мопассана, «Кандід» Вольтера, перекладами яких займався Валер’ян. За Авраменком «Місто» – психологічний роман. Літературознавці визначать жанр «Міста» як урбаністичний роман. Відразу в рубриці «Теорія літератури» подано трактування терміна «урбаністичний роман». Образ міста подано як художній, закріплено ілюстрацією вулиці Миколаївської (нині вулиця Городецького), місто Київ, початок ХХ століття. 
О. Авраменко чітко прописує сходинки головного героя Степана Радченка до межі завоювання міста. Спочатку він постає молодим сільським хлопцем, це підтверджує ілюстрація «Юність» Т. Яблонської, 1969 р. Наприкінці роману стає зрозуміло, що Степан Радченко завойовує місто, але душевного спокою це йому не приносить. Автор підручника підтверджує велич міста ілюстрацією «Київ» В. Кричевського, 1930 р. 
Слушною й новаційною є програма автора «Велич особистості: Валер’ян Підмогильний», розміщена на YouTube, за часом 27 хв. 37 с і до неї завдання. Глибокими й системними вважаємо тестові завдання, а також змістовні запитання щодо роману «Місто» на 91– 93 сторінках. Домашнє завдання складається з трьох пунктів. Одне із завдань розраховане на обізнаність учнів із новітніми технологіями, зокрема Авраменко пропонує підготувати мультимедійну презентацію «Київ 1920-х років: культура, освіта, технічний прогрес». 
Уривки з роману подані на 93– 96 сторінках, сторінка 93 містить світлину, на якій бачимо вулицю Хрещатик у місті Києві, початок ХХ століття, на 96-й сторінці – світлина із зображенням Національної філармонії України, місто Київ, 1930-і роки. Філармонію полюбляв відвідувати герой роману. Зазначимо, що підручник О. Авраменка є одним із найкращих для учнів 11 класу при підготовці до ЗНО чи НМТ. 
Підручник з української літератури (профільний рівень) О. Борзенка так само, як і О. Авраменка, 2019 року видання. Відомості про життєпис Валер’яна Підмогильного бачимо в розділі «Прозове розмаїття 20-х років» на сторінці 98, коротко описана біографія, поряд бачимо портрет Підмогильного, це заслуговує на схвалення, бо учні відразу зором сприймають образ. Нижче подана цитата Валерія Шевчука, далі – вісім запитань щодо прочитаного, а дев’яте спрямоване на самостійний пошук. Електронний додаток до підручника, у куар коді, містить повний текст роману «Місто» й рубрику «Читацький практикум». Рубрика «Як бути людиною?» складається відомостей про авторський задум, проблематику й жанр. Подані тлумачення понять урбаністичний та інтелектуальний роман. Завершується рубрика коментарем Соломії Павличко. 
Автор підручника акцентує увагу на стильових особливостях роману, розтлумачує напрями та течії, зокрема неореалізму й експресіонізму. У рубриці «Сюжет і образи роману» детально аналізує матеріал. Підсумовуючи коментарем Юрія Шереха. Після цього запитання структуровані таким чином, щоб формувалася літературна компетентність в учнів. У завершенні два запитання містять спрямування на читацький досвід. 
Після уривків із роману на 105-й сторінці розміщені дев’ять запитань, що поділені на виявлення рівня знань, зокрема: опрацювання прочитаного, самостійне дослідження, виявлення обізнаності у сфері культури, виявлення творчих здібностей. Завдання до виявлення рівня обізнаності у сфері культури й творчих здібностей пов’язані з працею в мережі Інтернет. Це прослуховування блогерки Анни Лисенко-Гурської, висновки, створення буктрейлерів до роману «Місто» й розміщення їх на своїй сторінці в соціальній мережі, а також написання есея «Роман «Місто» і його головний герой…». Підручник О. Борзенка більш творчого спрямування, націлений на креативність і розвиток аналітичного мислення в учнів. 
Підручник з української літератури (рівень стандарту) О. Борзенка розміщує відомості про Валер’яна Підмогильного в розділі «Розстріляне Відродження» на 69-й сторінці. Цікавими видаються ілюстрації картин «Місто», 1913 р. Олександри Екстер; «Сінний ринок», 1914 р. Олександра Богомазова; «Люди в місті», 1919 р. Фернан Леже. 
Підручник з української літератури Людмили Коваленко та Ніни Бернадської (рівень стандарту) 2019 року видання містить відомості про життєвий і творчий шлях Валер’яна Підмогильного на с. 74 в рубриці «Творець інтелектуальної прози». Цікавим видається фото роману «Лорд Лістер» Рікмана Годлі на с. 75. На с. 78 подано аналіз роману «Місто» за таким планом: 
1. Ідейно-тематичні домінанти
2. Сюжет і композиція
3. Образи
4. Жанр
Далі зазначено 12 проблемих запитань. Потім рубрики «Подискутуйте», «Домашнє завдання», «Ваші літературні проєкти». У рубриці «Подискутуйте» подана дуже цікава тема «Роман В. Підмогильного «Місто – бліде наслідування «Любого друга» Гі де Мопассана чи новий експериментальний твір в українській літературі?». На сторінці 79 бачимо обкладинку роману «Місто». Перше видання. 1929 р., на сторінці 80 – ілюстрацію картини «Вид на Київ» Абрама Маневича, на 85 – світлину із зображенням Києва. Вулиці Хрещатик. Початок ХХ ст. Сторінка 82 містить світлину Любомира Валівця в ролі Степана Радченка. Сцена з вистави «Місто». Театр на Липках. Підручник цих авторів дещо програє проаналізованим вище. 
Підручник з української літератури Ольги Слоньовської, Наталії Мафтин, Наталії Вівчарик (рівень стандарту), 2019 року видання відомості про Валер’яна Підмогильного містяться в рубриці «Українська література «Розстріляного Відродження» 1920-1930-х років. Розвиток стильових і напрямів і течій», підрубриці «Прозове розмаїття» на сторінці 103, тут бачимо світлину 1921 року «Валер’ян Підмогильний і учні та учениці ворзельської школи. На сторінці 104 світлина із зображенням Києва. На розі вул. Прорізної та Музичного провулку, 20-ті роки. Нижче – світлина із родиною Валер’яна Підмогильного – дружина Катерина Червінська і син Роман (1935). Фото з Центрального державного архіву-музею літератури і мистецтва України. Запитання до відомостей про життя й творчість найменовані як «Діалог з текстом», «Діалоги текстів», «Мистецькі діалоги». Це привертає увагу й налаштовує на самостійний пошук відповідей. На сторінці 107 починається аналіз роману «Місто». Спочатку подається зміст, тематика, особливості композиції, образи, художньо-стильові особливості. Думки щодо роману, образів і вчинків героїв підкріплені ілюстраціями. Міський пейзаж – ілюстрацією картини «Міський пейзаж» (1925) Абрама Маневича, нічне місто – «Місто вночі» (1919) Олександра Екстера, споглядання Степаном міста в кінці роману – фото «Мандрівник споглядає місто з найвищої гори в Гонконгу (поч. ХХІ ст.) Це Хон Нінг. Автори підручника до кожної героїні роману підібрали ілюстрації картин, на яких зображення образу розкриває внутрішній світ жінок Степана Радченка та віддзеркалює їхню зовнішність. Надійка – «Жінка з Колочави» (1958) Андрія Коцки, Мусінька – «Портрет няні» (1908 – 1909) Зінаїди Серебрякової, Зоська Голубовська – «Жіночий портрет в інтер’єрі» (1926) Адальберта Ерделі, балерина Рита – «Жінка в ресторані» (1947) Гаврила Глюка. Після аналізу роману подані запитання теж у вигляді діалогів. Усе це в підручнику є своєрідною родзинкою, що вирізняє його з-поміж інших. 
Підручник з української літератури Анатолія Фасолі, Таміли Яценко, Віолетти Уліщенко, Валентини Тименко, Галини Бійчук (рівень стандарту), 2019 року видання відомості про Валер’яна Підмогильного містяться в рубриці «Прозове розмаїття» на сторінці 78. Сторінки життєпису виокремлені назвою «Знайомство здалеку і зблизька». Після інформативної статті – запитання й завдання, містять QR-код. Підрозділ «Художній світ прози В. Підмогильного» має такі підзаголовки:
1. Письменник і його доба
2. Творчість
У культурно-мистецькому контексті подані відомості про переклади митця. Слушним є «Читацький довідник». Праця над романом «Місто» починається заголовком «Місто – інтелектуальний психологічний роман» і містить такі складники:
1. Історія написання
2. Тематика і проблематика
3. Композиція і сюжет
4. Урбанізм і психологізм як жанрові ознаки
5. Художні образи роману
Цікавими видаються рубрики «Ваші читацькі проєкти», «Читацьке дозвілля». Привертають до себе увагу ілюстрації картин «Місто» (1919) Івана Іванова, «Час» (1918) Давида Бурлюка. 
Отже, в арсеналі педагога є декілька підручників з урахуванням специфіки сучасної національної аудиторії. Але, за вищезазначеним, вони не можуть бути використані як єдиний навчальний матеріал. Кожен підручник має свої переваги й недоліки. Перед початком роботи над створенням навчальних підручників автори, рецензенти, укладачі, редактори мають пройти системну наукову, педагогічну та психологічну підготовку. Підручник необхідно складати, спираючись на результати комплексних досліджень у галузі психолого-дидактичної науки, а не лише на особистий досвід авторів. Розробка навчальних книг потребує цілісного підходу, який складає синтез низки наук: сучасної лінгвістики, прикладної лінгвістики, дидактики, психології, вікової фізіології, літературознавства, логіки та методики викладання.

3.3. Застосування різних форм роботи в процесі вивчення роману «Місто» Валер’яна Підмогильного
Метою сучасної школи загалом і уроку літератури зокрема є внутрішня інтеріоризація учнями досягнень культури, що віддзеркалюється не тільки крізь призму вивчення ними художніх творів, але й за ознайомлення школяра з витворами мистецтва, розуміння їхнього глибинного загальнолюдського сенсу, що забезпечує досягнення певного рівня культурної освіченості. Культуроорієнтована освіта спрямована більшою мірою не так на отримання учнями знань, а освоєння елементів культури, різнобічне пізнання світу, оволодіння спадщиною минулого.
Усвідомлення ролі культури в освітньому просторі є важливим завданням школи, особливо під час викладання предметів гуманітарного циклу. Урок літератури завжди був і залишається одним із головних засобів виховання особистості, оскільки саме культура – запорука досягнення гармонії людини в предметному (раціональному) та в предметно-умовному (емоційному) світі. Сьогодні, у вік інформатизації, не можна забувати про духовний розвиток учня, і в цьому допомогу надасть інтеграція в літературознавство. 
ФРАГМЕНТ УРОКУ №1
Тема: Валер’ян Підмогильний. Життєвий шлях. Автор інтелектуально-психологічної прози, перекладач
Мета: формування компетентностей: літературознавча: знання про життя та творчість письменника, читацьку активність; ключова: уміння вчитися: самоорганізація до навчальної діяльності; загальнокультурна: дотримання норм мовленнєвої культури, уміння зв’язно висловлюватись про життєвий і творчий шлях письменника; соціальна: розвиток уміння працювати в колективі, з повагою ставитися до однокласників; інформаційна: уміння підшукувати потрібну інформацію до теми, займатися пошуковою роботою; комунікативна: удосконалення вміння формулювати мету власної діяльності та робити висновки за її результатами, розвиток усного мовлення, уміння аналізувати та висловлювати власну думку та обҐрунтовувати її; емоційно-ціннісна: сприяння формуванню гуманістичного світогляду, зокрема гідності, людяності, патріотизму, виховання прагнення до чесного, духовно багатого життя.
Обладнання: портрет В. Підмогильного, виставка його творів, документальний фільм «Валер’ян Підмогильний – Розстріляне Відродження», презентація
Тип уроку: урок вивчення нового матеріалу.

План уроку
I. Організаційний момент
Для Підмогильного людська душа, її стан, її рухи так чи так є головними…
II. Мотивація навчальної діяльності
1. Слово вчителя
2. Оголошення теми й мети уроку
III. Сприйняття й засвоєння нового матеріалу
1. Опорний конспект. Теорія літератури
Екзистенціалізм, маргінальність, психологізм, іронія
2. Слово вчителя
 Саме крізь призму екзистенціалізму розглядатимемо сьогодні життєвий шлях Валер’яна Підмогильного, який сам охарактеризував свою долю досить промовисто, у дусі цієї філософії. 
3. Перегляд відеофільму «Валер’ян Підмогильний – Розстріляне Відродження» – https://www. youtube. com/watch?v=Ob1Ce_Ej_ug
4. Лекція вчителя або виступи учнів про життєвий шлях В. Підмогильного – презентація
5. Учнівські повідомлення
5.1. В. Підмогильний – автор інтелектуальної прози
5.2. Перекладацька діяльність
6. Узагальнювальна бесіда
IV. Підсумок уроку
V. Домашнє завдання
Знати зміст роману «Місто».

ФРАГМЕНТ УРОКУ №2
Тема: Валер’ян Підмогильний (Лорд Лістер). Життєвий і творчий шлях письменника
Мета: ознайомити учнів з основними подіями творчої біографії Валер’яна Підмогильного – активного творця української літератури ХХ століття; поглибити знання про екзистенціалізм, маргінальність, психологізм, іронію; розвивати аналітичні здібності, здійснювати вибіркову роботу, формувати уміння грамотно й послідовно вибудовувати власні висловлення; виховувати любов до постатей української літератури.
Тип уроку: урок вивчення життєвого і творчого шляху письменника, урок-діалог
Обладнання: портрет, бібліотечка творів письменника, вислів про нього, мультимедійна презентація, словничок
Міжпредметні зв’язки: світова література (А. Франс, Г. Флобер, Гі де Мопассан, О. де Бальзак), філософія Ф. Ніцше, З. Фрейда.
Теорія літератури: екзистенціалізм, маргінальність, психологізм, іронія, інверсія.
План уроку
І. Організаційний момент
ІІ. Мотивація навчальної діяльності
Оголошення теми, мети уроку.
Завдання:
1. Ознайомитися з біографією письменника
2. Творчий доробок письменника
3. Відгуки про творчість В. Підмогильного
4. Отримати більш широке поняття про екзистенціалізм, психологізм, маргінальність, іронію
5. Звернути увагу на вплив світової літератури та філософії на творчість В. Підмогильного
ІІІ. Актуалізація опорних знань учнів
1. Робота з епіграфом.
2. Словничок
IV. Сприйняття й засвоєння учнями навчального матеріалу
1. Вступне слово вчителя
V. Підсумки.
1. Асоціативний диктант
2. Загальні висновки
VI. Домашнє завдання. Знати зміст роману «Місто».
Додатки до уроку
Пояснення:
1. Спілка робземлісу – професійна спілка працівників земельного та лісового господарства. 
2. Пам’ятник Володимирові – монумент, установлений на нижній терасі Володимирської гірки. 
3. Тетерів – річка в Житомирській та Київській областях. 
4. Кий – за переказом «Повісті минулих літ», один із трьох легендарних братів (Кий, Хорив і Щек), на честь якого було засновано місто й названо Києвом. 
5. Либідь – сестра легендарних братів (Кий, Хорив і Щек), засновників Києва.
6. Дарниця – лівобережна частина Києва. 
7. Поділ – район Києва. Розташований на правобережній низовині між гирлом річки Почайни та схилами Старокиївської, Замкової гори та Хоревиці й Щекавиці. 
8. Старий Город – історична частина Києва між вулицями Десятинною, Ярославовим Валом та іншими. 
9. Нижній Вал – вулиця Києва, що простягається вздовж колишнього річища Глибочиці, яка розділяла Поділ на південну і північну частини. Назва пов’язана із земельними укріпленнями в XVIII ст. на Подолі. 
10. КУБУЧ – комітет допомоги студентам. 
11. Аскольдова могила – частина природно-архітектурного парку Києва на правому березі Дніпра. 
12. Царський сад – парк у Києві. Закладений 1743 р. Найбільша окраса парку – Маріїнський (Царський) палац (1750).
13. Софія – Софійський собор у Києві, пам’ятка історії, архітектури й монументального живопису першої половини XI ст. Споруджено за Ярослава Мудрого в період культурного розквіту Київської Русі, на честь перемоги над печенігами (1036). 
14. Володимирський собор – збудований у 1862 – 1882 рр. у Києві.
15. Золоті ворота – видатна пам’ятка архітектури Київської Русі.
16. Житній базар – відомий від часів Київської Русі базар на Подолі в Києві. 
17. Євбаз – єврейський базар у Києві у 20-40-х роках. Знаходився на місці нинішньої площі Перемоги. 
18. Бессарабка – площа, розташована в Києві між Хрещатиком і вулицями Басейною та Червоноармійською. 1912 р. на площі споруджено критий ринок.
19. Берестейське шосе – Брест-Литовський проспект. 
20. Деміївка – історична місцевість у Московському районі Києва.
21. Голосіївський ліс – місцевість у Московському районі Києва.
22. Академія – ідеться про Києво-Могилянську академію, перший і тривалий час єдиний вищий навчальний заклад України й усієї Східної Європи у XVII – першій половині XVIII ст. Приміщення Академії збереглося на Подолі як архітектурна пам’ятка.
23. ВУАН – Усеукраїнська академія наук.
24. Театр імені Тараса Григоровича Шевченка – ідеться про Державний академічний театр опери та балету, створений 1926 р. 
25. Укрмет – Українська метеорологічна служба.
26. Хрещатик – центральна вулиця Києва.
27. Велика Підвальна – нині вулиця Ярославів Вал у Києві. 
28. Золотоворітський сквер – зелені насадження і фонтан навколо залишків Золотих воріт, на розі вулиць Володимирської та Ярославового Валу. 
29. Кирилівка – лікарня для божевільних.
30. Андріївський узвіз – вулиця в Києві, найкоротший шлях від Верхнього міста до Подолу. Назва відома з 40-х років XVIII ст. 
31. Євбаз – єврейський базар. Площа Перемоги. 
32. Липки – історична місцевість у Печерському районі Києва між Хрещатиком і майданом Героїв Арсеналу. Наприкінці XIX с. стала аристократичним районом. 
33. Велика Житомирська вулиця – виникла в період Київської Русі.
34. Носівська станція – агрономічна станція в містечку Носівка на Чернігівщині, залізничній станції між Києвом і Ніжином. 
35. Павлівська вулиця – виникла в середині XIX ст. на території так званої Солдатської Слобідки. 

ФРАГМЕНТ УРОКУ № 3

Тема: Підкорення людиною міста
Мета: проаналізувати роман Валер’яна Підмогильного «Місто» з позицій екзистенціалізму; поглибити вивчене про жанр роману; навчати учнів розуміти вплив цивілізаційних процесів на людину; пояснювати психологічну мотивацію вчинків Степана Радченка та інших дійових осіб; розвивати вміння аналізувати великий епічний твір, висловлювати власну думку; виховувати в учнів уміння вибудовувати стосунки одне з одним та з оточенням. 
Предметні компетентності:
-	знає найголовніші факти з біографії митця;
-	вдумливо читає твір, переказує і коментує прочитане;
-	визначає ідею твору;
-	характеризує образи.
Ключові компетентності:
-	пояснює той важливий моральний урок, який демонструє Левко;
-	висловлює судження про поняття урбанізму
Емоційно-оцінне ставлення:
-	усвідомлення важливості історичної пам’яті для кожної людини, образ Степана Радченка; 
-	саможертовність, мужність і звитяга – вияв внутрішньої свободи сильної особистості. 
Тип уроку: засвоєння нових знань і формування на їх основі умінь і навичок.
Обладнання: портрет В. Підмогильного, мультимедійна презентація, епіграф, тлумачний словник, вислови про письменника відомих людей.
План уроку
І. Актуалізація опорних знань учнів
1.1. Вступне слово вчителя
1.2. Перегляд відеоролика 
1.3. Запитання до учнів
ІІ. Повідомлення теми, мети уроку, мотивація навчальної діяльності
2.1. Повідомлення теми уроку
2.2. Робота в зошитах
2.3. Оголошення мети уроку
2.4. Робота з епіграфами
ІІІ. Засвоєння нових знань і формування на їх основі умінь і навичок
3.1. Робота з портретом
3.2. Розповідь учителя з використанням мультимедійної презентації
3.3. Індивідуальне повідомлення учнів
3.4. Проблемне запитання
3.5. Повторення відомостей з теорії літератури з використанням мультимедійної презентації
3.6. Коментар учителя
3.7. Робота над ідейно-тематичним змістом твору
IV. Підсумок уроку
4.1. Завершальне слово вчителя
4.2. Робота з епіграфом
4.3. Оцінювання з мотивацією
V. Оголошення й коментар домашнього завдання.
Учні доходять висновків, що В. Підмогильний віддзеркалює Степана Радченка як людину й Стефана Радченка як митця, простежуючи зміну моральних цінностей персонажа, життєвого шляху, його поглядів на людей, зокрема жінок, на власне місце й призначення у світі.
Ґрунтовно розкрити роман В. Підмогильного допоможе літературна дискусія, а також інноваційні методи, зокрема:
- метод вигадування, тобто спосіб створення невідомого учням раніше правила чи поняття за результатами їхніх певних розумових дій. Наприклад, вигадати продовження роману «Місто»;
- метод «Якби…». Учням пропонується скласти опис та створити малюнок про те, що відбудеться, коли у світі, у творі чи в житті щось зміниться. Наприклад, що було б, якби Зоська не померла? Якби Надійка не вийшла заміж?
- метод образної картини. Цей метод відтворює такий стан учня, коли сприйняття й розуміння матеріалу зливається, відбувається його цілісне, нерозчленоване бачення. В учнів виникає образна картина, наприклад. Степан Радченко і місто, його роль у місті; 
- метод гіперболізації. У своїй основі передбачає перебільшення. Збільшується об’єкт пізнання, його окремі частини або якості: вигадується, наприклад, Радченко стає дідичем у літературі;
- метод аглютинації. Учням пропонується поєднати якості, властивості, частини об’єкта, що не поєднуються в реальності. Наприклад, пишний Стефан;
- метод синектики. Це спосіб стимуляції уяви учнів через поєднання різнорідних понять, який базується на основі методу інверсії або асоціації. На основі синектики учитель спрямовує учнів на визначення об’єкта образного змалювання через усвідомлення метафори, метонімії, синекдохи, порівняння, наприклад, Степан божественний, місто спало;
- метод багатомірних матриць. В основі знаходиться принцип систематичного аналізу. У процесі розробки нової ідеї учням необхідно скласти матрицю, у якій слід розкрити повний перелік ознак зазначеної проблеми або завдання (характеристика, процеси, параметри, критерії). Відбувається процес знаходження нових, несподіваних та оригінальних ідей шляхом складання різноманітних комбінацій відомих та невідомих правил, понять, визначень;
- метод інверсії орієнтований на пошук ідей у нових, несподіваних напрямах, здебільшого протилежних традиційним поглядам та переконанням. Характерними особливостями цього методу є орієнтація на розвиток мислення учнів та вплив розвиток комунікативної компетентності.
Отже, застосування інноваційних методів навчання, зокрема креативних, є одним із дієвих напрямів вивчення літератури.
Тестова діагностика знань здобувачів освіти
(за романом «Місто» Валер’яна Підмогильного)
1. Роман «Місто» Валер’яна Підмогильного
А урбаністичний
Б пригодницький
В соціально-побутовий
Г психологічний
2. Про кого з героїнь роману йдеться – «Щоправда, їй було трохи певніше – вона ж хвалилась, що батьки постачатимуть харч, а він мав тільки надію на стипендію; вона їхала на помешкання до подруг, а в нього був тільки лист від дядька до знайомого крамаря; у неї і вдача була жвавіша, а він був зосереджений і ніби млявий»
А Ганнуся
Б Нюся
В Надійка
Г Рита
3. Про яке місто йде мова – «Це те велике місто, куди він їде учитись і жити. Це те нове, що він мусить у нього ввійти, щоб осягнути свою здавна викохувану мрію»
А Харків
Б Київ
В Умань
Г Полтава
4. На якій вулиці мешкав Лука Гнідий
А Нижній Вал, 37
Б Нижній Вал, 97
В Нижній Вал, 39
Г Нижній Вал, 43
5. Хто з героїв роману «промовляв про золотий вік Августа про римський геній, що скорив світ і горить у темряві сучасності ясною зіркою порятунку. Про християнство, що зрадницьки пожерло Рим, але й само було переможене від нього в Ренесансі»
А Левко
Б Степан
В Андрій Венедович
Г Максим Лукич
6. «Змичка міста й села – це міцна запорука майбутніх …» – продовжіть цитату
А садів-шкіл
Б міст-садів
В садів-сіл
Г мвіст-сіл
7. «Її компаньйонка, молода куркулівна, кінчила, згідно з своїми планами, курси машинопису й уже півроку шукала собі посади без наслідків і відповідної партії з певними досягненнями. Одягалась вона з претензією, пивши чай, делікатно відчепірювала мізинця й звалася…» – продовжіть цитату
А Ганнуся
Б Надюся
В Томуся
Г Нюся
8. Про що пише своє перше оповідання Степан Радченко?
А бритву
Б кашкет
В револьвер
Г село
9. Яким псевдонімом Степан Радченко підписав своє перше оповідання?
А Стефочка
Б Степанида
В Стефан
Г Степанко
10.  Як звали критика в романі «Місто»?
А Михайло Світозаров
Б Степан Вигорський
В Борис Задорожній
Г Левко Радченко
Застосування різних форм роботи в процесі вивчення роману «Місто» Валер’яна Підмогильного розвиває в учнів навички порівняльно-зіставного аналізу, опису фрагмента в структурі цілого, а також дозволяє сформувати глибоке уявлення про літературно-мистецьке покоління 20 – початку 30-х рр. в Україні. 

Висновки до розділу 3
Першорядним завданням педагога, хоч би яку дисципліну він не був викладав, поряд із передачею знань, є розвиток в учнів навичок самостійного мислення. Це завдання, разом з іншими прийомами та методами навчання, може бути правильна стратегією в царині рекомендацій щодо вибору підручників та навчальних посібників і в роботі з ними.
Це набуває особливої актуальності саме в сучасну перехідну добу, що характеризується, з одного боку, зміною ідеологічних установок, а з іншого – перенесенням центру тяжіння в галузях отримання знань із підручників на електронні джерела інформації.
Самостійна робота учня з навчальним матеріалом є одним із основних етапів у засвоєнні знання. Але підручник насамперед повинен виконувати спрямувальну функцію, що стимулює вироблення пізнавальних імпульсів, а не затримує їх. Особливо це стосується сфери гуманітарного напряму. Філологія – не точна наука з чітко зазначеними формулами та законами. Процес навчання в ній націлений на формування у учнів навичок критичного мислення, без яких неможливо адекватно орієнтуватися в різноманітті літературознавчих методів та концепцій. Цьому може слугувати весь комплекс застосовуваної методології й не останнє місце в ньому має приділяється грамотному вибору підручників та навчальних посібників. 
Вивчення парадигми урбанізму в прозі В. Підмогильного вимагає комплексного використання різних підходів та методів аналізу художніх текстів, тому методика дослідження базується на поєднанні елементів біографічного, структурно-функціонального, культурно-історичного, герменевтичного методів. Звернення до методу цілісного аналізу літературного твору викликано насамперед необхідністю комплексно представити царину цілісності літературного твору автора, кожне ціле в прогнозованій перспективі зумовить існування художньої цілісності, заснованої на принципах рівнозначності та рівноцінності, у світлі художності долаються будь-які заздалегідь задані у творі зовнішні межі естетичного розмаїття, але затверджується його внутрішня граничність. Він ґрунтується на тому, що при всіх поєднаннях та відокремленнях цілого, що розмежовується, зберігається індивідуально-творчий центр роману та глибинна неподільність естетичного буття. У цьому центрі поєднується універсальна зверненість до повноти буття та унікальність індивідуально-творчої позиції авторської свідомості, так що наріжним каменем у картині світу виявляється індивідуально-неповторне людське буття, цілісна індивідуальність. Звернення до методу цілісного аналізу літературного твору викликано насамперед необхідністю комплексно уявити царину урбаністики прози В. Підмогильного.
Зазначимо, що в процесі вивчення структури художнього твору надзвичайно важливим стає, особливо у разі дослідження урбаністичного руху в прозі автора, герменевтичний підхід до аналізу тексту. Такий підхід передбачає обов’язкове тлумачення, інтерпретацію, виявлення всіх завуальованих митцем глибинних смислів твору. У процесі проведеного дослідження у творах Валер’яна Підмогильного уможливлюємо виявлення певної системи мотивів, що розгортаються на тлі створення плану. Мотив шляху, зустрічі, спогадів, забуття, минувщини, що утворюють структуру творів, у яких розгортається перспектива. Саме дешифрування прихованого змісту деяких епізодів у літературному творі, зокрема в романі «Місто» В. Підмогильного, загалом сприяє адекватній інтерпретації всього тексту.

ВИСНОВКИ
Людина як суб’єкт пізнання дійсності є носієм певної системи знань, уявлень, думок про об’єктивну реальність. Ця система в різних науках має своє найменування (картина світу, концептуальна система світу, модель світу, образ світу) та аналізується в різних аспектах. У літературі картину світу розуміють як вихідний глобальний образ, що є основою світобачення людини та репрезентує сутнісні властивості довкілля в розумінні його носіїв. Розуміння полягає в інтерпретації репрезентантів (мовних та немовних) на певному рівні концептуальної системи, причому інтерпретація може бути як істинною, так і хибною. Концептуальна картина світу завжди різноманітніша за мовну, тому що не все сприйняте й пізнане людиною має вербальну форму, однак певна частина сформованих у свідомості людини концептів та понять має своє втілення. Реалізація ж у мові письменника й, відповідно, у текстах художніх творів ключових концептів дозволяє відтворити фрагменти концептуальної картини світу автора. Тематика творів Валер’яна Підмогильного перегукується з працями представників екзистенціалізму. Філософський аналіз концептів у прозі українського письменника актуальний і сьогодні, бо допомагає виокремити новаторські тенденції: своєрідність осмислення таких концептів, як «межа», «простір», «час», «життя», «смерть», «село», «місто». Із цих міркувань зрозуміло, як екзистенційність проявилася в українській літературі й культурі.
У розвідці звертаємося до аналізу бінарної опозиції концептів «село» / «місто», притаманних традиційному суспільству. У цьому руслі місто є матеріалізацією сакральних сил у повсякденному життєвому світі. За допомогою архітектурних форм місто завжди втілювало особливості взаємозв’язку небесного та земного початків у минулому та теперішньому, а також фіксувало те, як вони будуть представлені в майбутньому часі. Навіть за зовнішньою хаотичністю забудови сучасного міського середовища можна знайти ідею міста, хоча поза сумнівом і те, що концепт «місто» змінювався історично й у різні епохи в ньому втілювалися нові сенси. Місто має таємницю, але завдання людини з села осмислити її за допомогою інтелектуальної рефлексії та уяви розуму. Місто як загальнокультурну константу і як ідеальний варіант концепту, і як конкретний національний варіант можна вивчати нескінченно. Зрозуміло, що в різних державах концепти «село» / «місто» відрізняються національними складниками. Українські «село» / «місто» – феномен зі своєю історією та традиціями. Урбаністичне середовище у світосприйнятті селянина викликає страх, неприйняття, невпевненість. Проблеми та турботи села (рідного життєвого устрою Степана Радченка) поціновуються спочатку як більш значні та звичні, але згодом перетворюються на мізерні й далекі, на відміну від нагальних проблем міста. 
Отже, урбаністична проблематика в романі «Місто» Валер’яна Підмогильного репрезентується на рівні центральної бінарної опозиції «село» / «місто», що розкривається загалом крізь призму образу головного героя Степана Радченка. Митець філософствує над внутрішнім світом сільської людини, яка відчуває себе непотрібною й не такою в чужому просторі, усвідомлює конфлікт із довкіллям і оточенням. Два простори – «село» / «місто» – співіснують у свідомості героя, зіставляються та протиставляються, це й дозволяє заглибитись у завуальований підтекст роману й екзистенціальне світобачення українського письменника-філософа. 
Для розв’язання нових освітніх завдань як інноваційного методичного інструменту в процесі аналізу літературного тексту доцільно використовувати поняття «художній концепт», що дозволяє розглянути в єдності картину світу письменника та ціннісний світ особистості читача. Аналізуючи художній концепт як одиницю дослідження, методика уможливлює розширення концептуальної та образної основи творів в індивідуально-ціннісну картину світу учня, сприяючи ефективному процесу його літературного розвитку. Це досягається шляхом створення умов та форм засвоєння художніх концептів на певних вікових сходинках вивчення літератури.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Авраменко О. М. Українська література. Рівень стандарту : підруч. для 11 кл. закл. загальної середн. освіти. Київ : Грамота, 2019. 236 с. 
2.	Агеєва В. Координати урбаністичного простору. Кур’єр Кривбасу. 2006. № 198. С. 154 –163
3.	Академічний тлумачний словник української мови. URL: http// sum.in.uа/  (дата звернення: 14.04.2023).
4.	Архів Розстріляного Відродження: матеріали архівно-слідчих справ українських письменників / Упорядкування, передмова, примітки та коментарі Олександра й Леоніда Ушкалових. Київ: Смолоскип, 2010.    456 с.
5.	Бадюк І. М. Сучасний погляд на національне виховання. Школа, 2009. № 4, С. 74 –76.
6.	Бондар Н. Образні модифікації концепту війна в текстопросторах братів Тютюнників / Філологічні науки, 2016. Вип. 23. С. 111–118. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Fil_Nauk_2016_23_16 (дата звернення: 12.02.2023).
7.	Бондар О. В. Шкільна освіта і гендерний підхід до навчання. Освіта Донбасу. 2005. № 1. С. 12–17.
8.	Бондар, Н. Українські письменники на Соловках : [у т. ч. В. Підмогильний] / Укр. мова та л-ра. 1997.  № 13. С. 2–3.
9.	Бацевич Ф. С. Концепт. Українська мова: Енциклопедія. Київ: Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 2007. 856 с.
10.	Великий тлумачний словник сучасної української мови / уклад. і голов. ред. В. Т. Бусел. К. : Ірпінь : ВТФ «Перун», 2001. 1440 с.
11.	Велика українська енциклопедія. Укладачі: Білецький В. С., Гайко Г. І., Торопчинова К. Л.; за заг. ред. д. т. н., проф. Білецького В. С. Київ: Державна наукова установа «Енциклопедичне видавництво», 2019. 248 с.
12.	Гегель Г. В. Філософія права. Думка, 1990. 524 с.
13.	Гірняк А. Н. Позатекстовий компонент модульно-розвивального підручника : систематика, функції, параметри. Освіта і управління. 2005. № 3–4. С. 135–156.
14.	Головатий М. Ф. Соціальна політика і соціальна робота : термінологічно-понятійний словник. Київ: МАУП, 2005. 560 с.
15.	Гриня Н. Комунікативно-прагматична своєрідність контрасту як принципу художнього освоєння дійсності.  Закарпатські філологічні студії. Випуск 8. Том 1. С.  62–63.
16.	Державний стандарт базової і повної загальної середньої освіти : Постанова кабінету міністрів України від 23 листопада 2011 р. № 1392. 31 с.
17.	Дмитренко В. Інтелектуальний портрет В. Підмогильного в листах із Соловків. Документалістика на порозі ХХІ століття : проблеми теорії та історії : матеріали Всеукр. наук. конф. Луганськ, 2005. С. 15–19.
18.	Жайворонок В. В. Етнолінгвістика в колі суміжних наук / Мовознавство. 2004. № 5–6. С. 23–35.
19.	Заболотнєва А. Я. Досягнення : проблеми впровадження технології особистісно-зорієнтованого навчання й виховання. Сучасна школа України. 2011. № 8. С. 68–69.
20.	Забужко О. Французькі екзистенціалісти спізнилися на 20 літ порівняно з українцями 1920-х. URL: https://texty.org.ua/fragments/64901/Zabuzhko_Francuzki_jekzystencialisty_spiznylysa_na_20_lit-64901/ (дата звернення: 20.02.2023).
21.	Загнітко Анатолій. Словник сучасної лінгвістики : поняття і терміни. Донецьк : ДонНУ, 2012. 402 c.
22.	Закон України «Про вищу освіту». URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1556-18#Text (дата звернення: 25.03.2023).
23.	З листування : [листи В. Підмогильного до І. Борщака (1930), М. Зерова (1932), К. Червінської (1935) / публ. В. Мельника] /Літ. Україна. 1991. 31 січ. С. 6.
24.	Знаєте, як пильно ставляться в нас до ідеологічної лінії : листи В. Підмогильного до Т. Романченка. Борисфен.  1993. № 2. С. 6–7.
25.	Іванова-Комарщук О. В. Корисність інтерактивних методів навчання. Відкритий урок. 2009. № 2. С. 16-17.
26.	 Ісаєва О. О. Актуальні питання організації літературної освіти : профільна школа. Всесвітня література. 2010. № 6. С. 2–6.
27.	Єжи Ґедройць та українська еміграція: листування 1950-1982 років; пер. з пол. та англ. / упорядкув., переднє слово і комент. Боґуміли Бердиховської. Київ: Критика, 2008. 752 с. 
28.	Єфименко, О. Є. Концепт СТЕП в українській мові : словникова, текстова і психолінгвістична парадигма: автореф. дис. на здобуття наук. ступеня канд. філол. наук : спец. 10.02.01 «Українська мова», Харків, 2005. 19 с.
29.	Кант І. Критика практичного разуму. С. 375.
30.	Клепко С. Ф. Одне коло в освіті. Концепція модернізації навчальних програм ЗСО. Управління освітою. 2010. № 11. С. 6–10.
31.	Коваленко Л. Т., Бернадська Н. І. Українська література. Рівень стандарту : підруч. для 11 кл. закладів загальної середньої освіти. Київ : Видавничий дім «Освіта», 2019. 256 с. 
32.	Коваленко М. О. Уплив підручників на формування цілісної особистості учня : моніторинг в освіті. Управління освітою. 2009. № 12. С. 2–6.
33.	Коваленко М. О. Якісний шкільний підручник – реальність чи мрія? : за результатами Всеукраїнського моніторингу навчальної літератури. Управління освітою. 2006. № 24. С. 12–18.
34.	Краснобаєва-Чорна Жанна. Термінополе концепт / Українська мова. 2006. № 3. С. 67–79.
35.	Кривцун О. А. Творча свідомість художника, 2008. 376 с.
36.	Кубрякова О. С. Короткий словник когнітивних термнів, 1996. 245 с.
37.	Кузмінський А. І. Технологія і техніка шкільного уроку : навч. посіб. для студ. пед. спец., асп., викл. вищ. навч. заклад. Київ : Знання, 2010. 336 с. 
38.	Купіна І. О.  Адаптація дітей дошкільного та молодшого шкільного віку до навчання в умовах воєнного стану. Перспективи та інновації науки. 2022. № 7 (12). С. 471 – 482.
39.	Купіна І. О. Особливості фразеологічних одиниць зі значенням «граничність біологічного існування людини». Наукові записки Національного університету «Острозька академія»: серія «Філологія». Острог: Вид-во НаУОА, 2018. Вип. 2(70), червень. С. 110 – 114.
40.	Курок О. І., Кузнецова Г. П., Новиков А. О., Троша Н. В. та ін. Олександр Довженко в рецепції сучасної наукової думки : монографія / за ред. А. О. Новикова. Глухів: ГНПУ імені  О. Довженка, 2019. 416 с.
41.	Леві-Стросс К. Структурна антропологія, 1995.
42.	Листи з Соловків / Досвід кохання і критика чистого розуму : Валер’ян Підмогильний : тексти та конфлікт інтерпретацій. Київ, 2003. С. 407–426.
43.	Лотман Ю. М. Про мистецтво. 1998. 704 с.
44.	Марко В. П. Аналіз художнього твору : навч. посіб. для студ. вищ. навч. заклад. Академвидав, 2013. 280 с.
45.	Мельник В. О. Суворий аналітик доби : Валер’ян Підмогильний в ідейноестетичному контексті української прози першої пол. ХХ ст. Київ: Інститут літератури імені Т. Г. Шевченка НАН України, 1994. С. 92
46.	Методична скарбничка педагога / за заг. Редакцією Н. В. Мордовцевої. Старобільськ : ДЗ «Луганський національний університет імені Тараса Шевченка», 2020. 270 с.
47.	Методичні рекомендації щодо організації освітнього процесу в школах у 2022/2023 навчальному році. URL: https://mon.gov.ua/ua/news/metodichni-rekomendaciyi-shodo-organizaciyi-osvitnogo-procesu-v-shkolah-u-20222023-navchalnomu-roci (дата звернення: 03.02.2023).
48.	Міщенко О. І. Українська література : підруч. для 8 кл. загальноосвіт. Навч. закл. Київ : Генеза, 2016. 272 с. : іл. 
49.	Михальченко М. І. Виховання політичне : Політична енциклопедія / Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. Голови) та ін. Київ: Парламентське видавництво, 2011. 808 с.
50.	Монахова Н. Проза Валеріана Підмогильного: гендерний аспект / Актуальні проблеми сучасної філології. Літературознавство: Зб. наук. праць Рівненського держ. гуманітарного ун-ту. Вип. VIII. Рівне : РДГУ, 2000. С. 199 – 216.
51.	Навчальні програми для 10-11 класів. URL: https://mon.gov.ua/ua/osvita/zagalna-serednya-osvita/navchalnprogrami/navchalni-programi-dlya-10-11-klasiv (дата звернення: 05.03.2023).
52.	Наєнко М. К. Художня література України. Від міфів до модерної реальності. Київ: Просвіта, 2008. 1064 с.
53.	Науковий потенціал дослідника : філологічні та методичні пошуки : зб. наукових праць викладачів і студентів [випуск 7] / відп. редактор В. А. Каліш. Суми : ТОВ «Видавничо-поліграфічне підприємство «Фабрика друку»», 2019. 331 с.
54.	Науковий потенціал дослідника : філологічні та методичні пошуки : зб. наукових праць викладачів і студентів [випуск 8] / відп. редактор В. А. Каліш. Глухів : ГНПУ ім. О. Довженка, 2020. 340 с.
55.	Наукові основи методики літератури : навч.-метод. посібн. / за ред. Н. Й. Волошиної. Київ: Ленвіт, 2002. 344 с.
56.	Нежива Л. Вивчення естетики літературного екзистенціалізму на прикладі роману В. Підмогильного «Місто» / Вісник ЛНУ імені Тараса Шевченка. Луганськ, 2011. № 24 (235). Ч. ІІ. С. 121–128.
57.	Новиков А. О. Концепти «добро» і «зло» в художньому світі Олександра Довженка. Науковий вісник Миколаївського національного університету імені В. О. Сухомлинського. Філологічні науки (літературознавство) : збірник наукових праць / за ред. О. С. Філатової. 2015. № 2 (16). С. 197–202.
58.	Павличко С. Д. Дискурс модернізму в українській літературі : [монографія]. Київ: Либідь, 1999. 447 с. 
59.	Підмогильний В. Місто : [роман]. Київ: Молодь, 1989. 445 с. (Далі цитати наводяться за цим виданням із зазначенням у дужках номеру сторінки).
60.	Підмогильний В. Несподівано. Універсальний журнал. 1929. № 1. С. 45.
61.	Підмогильний В. Оповідання. Повість. Романи. Київ: Наук. думка, 1991. 794 с. 
62.	Подсєвак К. С. Метафора як лексико-семантичний засіб образної номінації бінарної опозиції «людина – техніка» в текстах наукової фантастики Рея Бредбері. Вчені записки ТНУ імені В. І. Вернадського. Серія: Філологія. Соціальні комунікації. 2019. Т. 30 (69). № 3. Ч. 1. С. 150–155.
63.	Поліщук Я. Із дискурсів і дискусій. Київ: Акта, 2008. 286 с.
64.	Підручники з української літератури. URL: https://shkola.in.ua/pidruchnyky/11-klas/ukrainska-literatura/ (дата звернення: 15.03.2023).
65.	Пономаренко Л. В. Мультимедійна підтримка навчального процесу. Початкова освіта. 2012. № 1–2. С. 16–18.
66.	Розстріляне відродження: Антологія 1917-1933: Поезія – проза – драма – есей / Упорядкув., передм., післямова Ю. Лавріненка; Післямова Є. Сверстюка. Київ: Смолоскип, 2002. 984 с. 
67.	Розстріляне Відродження. Золоті рядки української репресованої поезії / Укладач С. М. Заготова. – Донецьк: ТОВ «ВКФ «БАО», 2009. 320 с. Науковий вісник Ужгородського університету, 2011. 125 с. 
68.	Розстріляне Відродження. Шедеври української репресованої драматургії. Донецьк: ТОВ «ВКФ «БАО», 2009. 416 с.
69.	Селіванова, О.О. Сучасна лінгвістика: термінологічна енциклопедія. Полтава : Довкілля, 2006. 716 с.
70.	Скаб М. Закономірності концептуалізації та мовної категоризації сакральної сфери / Монографія. Чернівці: Рута, 2008. 560 с.
71.	Словник іншомовних слів / уклад.: С. М. Морозов, Л. М. Шкарапута. Київ: Наук. думка, 2000. 680 с.
72.	Слоньовська О. В. Українська література : підручник для 8 класу загальноосвітних навчальних закладів. Київ : Літера ЛТД, 2016. 352 с.
73.	Талалай, Л. Валер’ян Підмогильний : не про людство, а про людину : [корот. нарис про життя і творчість] / Укр. слово. 1995. 25 трав. С. 6
74.	Тарнавський М. Між розумом та ірраціональністю. Проза Валер’яна Підмогильного / пер. з англ. Триліс В. Г. Київ: Пульсари, 2004. С. 33.
75.	Ужченко В. Д., Ужченко Д. В. Фразеологія сучасної української мови. Навч. посібн. В. Д. Ужченко, Д. В. Ужченко. Київ: Знання, 2007. 494 с.
76.	Українська література. 5–9 класи : програма для загальноосвітніх навчальних закладів : Наказом Міністерства освіти і науки України від 07.06.2017 № 804 / за ред. Мовчан Р. В., Шинкарука Н. І., Логвіненко Н. М., Михайлової Н. В. Тараннік-Ткачук К. В., Мовчан Р. В. Київ : Видавничий дім «Освіта», 2017. 41 с.
77.	 Українська література. 10–11 класи. Рівень стандарту : програма для загальноосвітніх навчальних закладів : Наказом Міністерства освіти і науки України від 23.11.2015–2017 / за ред. Мовчан Т. В., Молочко С. Р., Дроздовський Д. І., Коваленко Л. Т., Фасоля А. М., Цимбалюк В. І. Київ : Видавничий дім «Освіта», 2017. 40 с.
78.	Українська література. Рівень стандарту : підручник для 11 класу загальноосвітніх навчальних закладів / за ред. проф. Семенюка Г. Ф. Київ : Освіта, 2019. 416 с.
79.	Українська література : хрестоматія. 10–11 класи / упоряд. Борзенко О. І. Харків: Ранок, 2019. 880 с.
80.	Філатова О. Екзистенціальні моделі буття В. Підмогильного : синтез авторської художньої свідомості / Наук. зап. Тернопіл. нац. пед. ун-ту. Сер. Літературознавство. 2007. Вип. 22. С. 189–196.
81.	Філософський енциклопедичний словник / за ред. В. І. Шинкарука. Київ: Абрис, 2002. 742 с.
82.	Фіцула М. М. Навчальний посібник для студентів вищих пед. закладів освіти. Київ : Видавничий центр «Академія», 2000. 544 с.
83.	Хайрутдинова А. Р. Бінарні опозиції як спосіб концептуалізації художньої картини світу. Харків, 2012. 21 с.
84.	Шаповал Ю. Розстріляне відродження : [про укр. письм., що були репресовані за «справою боротьбистів» 1934 р., у т. ч. В. Підмогильного]. Ве чір. Харків. 1990. 14 груд. С. 4–5 : фотогр. ; 19 груд. С. 4–5.
85.	Шерех (Шевельов) Ю. Людина і люди («Місто» Валер’яна Підмогильного) // Шерех Ю. Пороги і запоріжжя. Література. Мистецтво. Ідеології. Три томи. Харків: Фоліо, 1998. Т. 1. С. 90.
86.	Штерн І. Б. Вибрані топіки і лексикон сучасної лінгвістики. Енцикл. словник для фахівців з теоретич. гуманіт. дисциплін та гуманіт. інф-ки. Київ: «АртЕк», 1998. 336 с.
87.	Якса Н. В. Основи педагогічних знань : навчальний посібник. Київ: Знання, 2007. 358 с.
88.	Jerzy Giedroyc. Autobiografia na cztery ręce/ Opracował i posłowiem opatrzył Krzysztof Pomian. – Warszawa: Towarystwo Opieki nad Archiwum Instytutu Literackiego w Paryżu, 2006. – 388 s. 
89.	Elbow P. The Uses of Binary Thinking. Journal of Advanced Composition. 1993. Vol. 4. P. 22–51
90.	Lloyd G. E. R. Polarity and Analogy: Two Types of Argumentation in Early Greek Thought. Two Types of Argumentation in Early Greek Thought. Bristol Classical Press, 1987.
91.	Lorenz K., Kreuzer F. Leben ist Lernen. Von Immanuel Kant zu Konrad Lorenz.. Ein Gesprдch ьber das Lebenswerk des Nobelpreistrдgers. Mьnchen, 1981. 103 s.
92.	Silvia Beach. How to be a good citizen?. My English Pages : My English Pages. URL : http://www.delo-angl.ru/anglijskie-telsty-i-stati/kak-byt-xoroshim-grazhdaninom (дата звернення: 02.04.2023).
93.	Storey J. An Introductry Guide to cultural theory and popular culture. The University of Geogia, 1993.