МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
Глухівський національний педагогічний університет
імені Олександра Довженка

Кафедра української мови, літератури та методики навчання

КОНЦЕПТ «КОЗАЦТВО» У ТВОРЧОСТІ МИКОЛИ ГОГОЛЯ: ЛІТЕРАТУРОЗНАВЧИЙ  І  МЕТОДИЧНИЙ АСПЕКТИ
                                                                      
                                                                      Магістерська робота   
                                                                      зі спеціальності 014 Середня  
                                                                      освіта (Українська мова і література)         
                                                                      студентки 40-61-22У (ПР) групи
                                                                      Навчально-наукового інституту
                                                                      філології та історії
                                                                      Ушакової Наталі Ігорівни

                                                                      Науковий керівник: 
                                                                      доктор. філол. наук, професор 
                               Новиков А. О.

Глухів – 2023 
ЗМІСТ

ВСТУП ……………………………………………………………………………3

РОЗДІЛ 1. ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ДОСЛІДЖЕННЯ КОНЦЕПТУ «КОЗАЦТВО»……………………………………………………7
1.1.	Концепт як філософська категорія…………………………………7
1.2.	Концепт у транстекстуальному просторі художнього дискурсу..17
1.3.	Концепт «козацтво» як когнітивно-філософська категорія……..23
         Висновки до розділу 1…………………………………………………….28

РОЗДІЛ 2. КОНЦЕПТ «КОЗАЦТВО» В ДОРОБКУ МИКОЛИ ГОГОЛЯ…………………………………………………………………………30 
2.1. Микола Гоголь у контексті літературно-мистецького життя своєї  доби………………………………………………………………………...30
2.2. Реалізація концепту «козацтво» у творчості Миколи Гоголя……..38
2.3. Гоголівська рецепція і компаративістичний дискурс……………..51
         Висновки до розділу 2……………………………………………………62

РОЗДІЛ 3. ВИВЧЕННЯ ТВОРЧОСТІ МИКОЛИ ГОГОЛЯ В СУЧАСНІЙ ШКОЛІ………………………………………………………………………….66
3.1. Творча технологія актуалізації читацької уяви школярів на    додаткових заняттях із літератури……………………………………….66
3.2. Методичні рекомендації щодо вивчення творчості 
Миколи Гоголя……………………………………………………………76
Висновки до розділу 3	…………………………………………………...83

ВИСНОВКИ……………………………………………………………………..85
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ…………………………………….89

ВСТУП

Концепт «козацтво» є невід’ємною та значною частиною простору культури, що концентрує граничні антропологічні, аксіологічні та соціокультурні моделі її перспективного розвитку. У межах генези вітчизняної культури та духовної самоідентифікації українця було сформовано декілька локальних варіантів репрезентації концепту. Першим дискурсом об’єктивації ідеї козацтва став епічний простір. Загалом твори літератури є результатом стихійної народної рефлексії, імпліцитного, міфологічно-художнього осмислення, співвіднесення просторів людського (культурного) та природного, а також підвалинами формування національно-державної самосвідомості.
Усе це дозволяє вважати концепт «синкретичним згустком» української культури, складниками чого є базові сенси, цінності та моделі розвитку, важливим складником яких стала ідея надлюдини, яка знайшла вираз у концепті «козацтво». Видається актуальним з погляду дослідження початкового коду вітчизняної культури розгляд зазначеного концепту як феномену локальної концептуалізації антропоцентричної моделі.
Твори Миколи Гоголя сьогодні читає весь світ, у багатьох країнах склалися потужні наукові школи, вони не втрачають актуальності: достатньо подивитися на численні цитування в постмодерністських текстах. Гоголь – живий класик, він продовжує зачаровувати читача. Його творчість настільки багатогранна, що в різні епохи актуалізувалися окремі грані гоголівської спадщини. Для літератури другої половини ХІХ століття – він письменник-реаліст, для початку ХХ століття – метафізик, містик, символіст, для шістдесятників – сатирик, а в постмодернізмі – парадоксаліст. Дослідженню гоголівської тематики в літературі приділяли увагу такі відомі науковці, як Д. Авдєєв, Ю. Барабаш, Г. Білик, Н. Бедзир, В. Версаєв, О. Запорожець, В. Зінченко, О. Ковальчук, І. Козлик, П. Михед, А. Новиков, А. Супрун.
Ювілейний 2019 рік М. Гоголя стимулював черговий спалах інтересу до творчості письменника, який поповнив світову й українську Гоголіану новими дослідженнями й новаторськими спробами проникнення в таємничість митця. Глибинністю аналізу вирізняються розвідки таких науковців, як С. Абрамович, В. Воропаєв, П. Михед, В. Казарін, О. Киченко, О. Ковальчук, Г. Самойленко (Гоголезнавчі студії).
Попри велику кількість наукових напрацювань, присвячених аналізу творчого доробку Миколи Гоголя, вивчення саме концепту «козацтво» ще не було предметом дослідження серед магістрантів, що зумовило актуальність обраної теми. 
Мета дослідження: дослідити концепт «козацтво» у творчості Миколи Гоголя 
Завдання дослідження:
-	дослідити проблему становлення концепту як філософської категорії в сучасних наукових студіях;
-	з’ясувати ступінь вивчення концепту в транстекстуальному просторі художнього дискурсу;
-	з’ясувати реалізацію концепту «козацтво» у творчості Миколи Гоголя;
-	репрезентувати різні форми роботи щодо вивчення творчості письменника в закладах загальної середньої освіти.

Об’єкт дослідження: твори Миколи Гоголя крізь призму аналізу концепту «козацтво». 
Предмет дослідження: виокремлення концепту «козацтво» у творах Миколи Гоголя.
Методи дослідження: описовий (з метою простеження ступеня розробленості теми наукової розвідки й накопичення теоретичного матеріалу), біографічний (з метою з’ясування родзинок життєвого й творчого шляху письменника), історико-філософський (вплив чинників на формування світогляду митця), загальнонаукові методи аналізу та синтезу, індукції та дедукції, узагальнення. 
Наукова новизна. У роботі систематизовано теоретичний матеріал, присвячений вивченню патріотичних засад і козацької педагогіки в літературному доробку Миколи Гоголя, удосконалено методику вивчення творчості письменника в сучасній школі.
Практична значущість роботи. Матеріали наукової розвідки можуть бути використані на уроках літератури в закладах освіти, на спецкурсах, тренінгах, спецсемінарах. 
Апробація результатів дослідження. Результати цієї роботи були
предметом обговорення на наукових конференціях, зокрема, на:
1.	Всеукраїнській науково-теоретичній інтернет-конференції «Х Довженківські читання: “Олександр Довженко й українська культура: історія, традиції, сучасністьˮ» (Глухівський національний педагогічний університет імені Олександра Довженка; 29–30 вересня 2022 року).
2.	V Усеукраїнській студентсько-викладацькій науково-практичній інтернет-конференції з міжнародною участю «Сучасні тенденції та перспективи мовно-літературної освіти в Україні» (Глухівський національний педагогічний університет імені Олександра Довженка;16–17 лютого 2023 року).
3.	Всеукраїнській студентській науково-практичній  конференції  «Актуальні проблеми лінгвістики та лінгводидактики» (Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини; 11 – 12 травня 2023 року).
Результати дослідження висвітлено в таких публікаціях:
1.	Ушакова Н. Тема козацтва у творчості Миколи Гоголя». Десяті Довженківські читання: Збірник наукових праць Глухівського національного педагогічного університету імені Олександра Довженка / за ред. А. О. Новикова. Глухів: ГНПУ ім. О. Довженка, 2022. 62 – 66. 
2.	Ушакова Л. Особливості творення М. Гоголем козацького міфу. Науковий потенціал дослідника : філологічні та методичні пошуки : зб. наукових праць викладачів і студентів [випуск 11] / відп. редактор В. А. Каліш. Глухів: Глухівський національний педагогічний університет імені Олександра Довженка,  2023. С. 254 – 258.
Структура магістерської роботи чітко окреслена логікою викладу матеріалу та складається із взаємопов’язаних компонентів: вступу, трьох розділів, висновку, списку використаних джерел. У вступі визначено актуальність дослідження, мету й завдання, з’ясовано об’єкт і предмет, виокремлено методи дослідження.
У першому розділі репрезентовано основні методологічні чинники становлення поняття «концепту» як літературознавчої та філософської категорії; з’ясовано теоретичні аспекти дослідження, проблема становлення концепту як філософської категорії в сучасних наукових студіях, з’ясовано ступінь вивчення концепту в транстекстуальному просторі художнього дискурсу, реалізацію концепту «козацтво» у творчості Миколи Гоголя.
У другому розділі проаналізовано творчість Миколи Гоголя в контексті літературно-мистецького життя своєї доби, досліджено формування майбутнього письменника, що проходило під упливом історичних подій, театру, літератури, журналістики, мистецтва того часу.
У третьому розділі визначено місце й роль творчої спадщини письменника в навчально-виховному процесі, а також репрезентовано різні форми роботи щодо вивчення творчості письменника в сучасній школі.
У висновках подано підсумки дослідження й обґрунтовано перспективи подальшого вивчення творчості Миколи Гоголя, зокрема аналіз доробку митця патріотичного спрямування.
Список використаних джерел містить 137 позицій.

РОЗДІЛ 1
ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ОСНОВИ ДОСЛІДЖЕННЯ КОНЦЕПТУ «КОЗАЦТВО»
1.1. Концепт як філософська категорія

Однією з тенденцій розвитку сучасного наукового знання є генерування нових напрямів на перетині класичних дисциплін, що дозволяє глибше вивчити певні, специфічні аспекти тієї чи тієї проблеми. Ці неодисципліни прагнуть автономності та самостійності, що посилює процес диференціації науки. З іншого боку, позначилася й тенденція на інтеграцію різних підходів, оскільки, крізь призму методів лише однієї вузької спеціальності, не завжди можна отримати нові знання. У зв’язку з цим особливо актуальним є уточнення наукової термінології, бо для вибудовування релевантної моделі концепту потрібна відповідна система понять.
Однією з основних умов побудови такої системи, особливо в царині гуманітарних знань, має стати відмова від уживання наукових дефініцій слів природної мови в їхньому повсякденному значенні. Інтуїтивно розуміємо сенс слова, його точне трактування та семантичну ясність.
Сьогодні в багатьох гуманітарних науках, – літературі, лінгвістиці, філософії, культурології, – актуалізовано термін «концепт», що є одним із інструментів побудови тієї чи іншої наукової моделі. Зазвичай кожна із зазначених наукових дисциплін аналізує різні його аспекти, проте дослідження концепту як філософської категорії завжди пов’язане з менталітетом, системою вербального та невербального спілкування, оскільки кожен із напрямів має власний набір методів вивчення й орієнтований на розв’язання певної проблеми, то й концепт досліджується в межах допустимої наукової парадигми. Концепт є настільки значущим у філософії й напрямах теорії цього питання, що жодне його поняття не може стати істиною в останній інстанції.
Із огляду на 1960-і роки, слово «концепт» особливо активно вживалося в лінгвокультурології та когнітивній лінгвістиці, де спочатку його ототожнювали із терміном «поняття», проте поступово відбулося розмежування, усвідомлення своєрідності та специфічності кожного окремо.
У межах літературного й лінгвокогнітивного підходів концепт трактується як багатомірне смислове утворення, у якому виокремлюються ціннісна, образна та понятійна сторони. Якщо в першому випадку концепт аналізується як основний елемент культури, то в другому актуалізується його мовне вираження. Резюмуємо, що сукупне використання обох підходів дозволяє вибудувати різноспрямовані вектори у вивченні: концепт у межах лінгвокогнітивного методу спрямовує рух від індивідуальної свідомості до культури загалом, а літературний підхід забезпечує імпульс у зворотний бік, від культури до свідомості індивіда. Отже, результати досліджень концепту як одного з основних елементів літератури в межах когнітивної лінгвістики та лінгвокультурології становлять інтерес для інших галузей гуманітарного знання, зокрема, філософії, бо віддзеркалюють спектр проблеми, пов’язаний із картиною світу взагалі, ментальністю, національною самобутністю.
Використання терміна «концепт» в останні роки в літературі й філософії поряд із терміном «поняття» вимагає внесення визначеності в його трактування, оскільки етимологія цього слова, що з латинського conceptus «поняття», лише напружує ситуацію. Іншими словами, незважаючи на тотожність термінів «концепт» і «поняття», що є неодмінними інструментами наукового дискурсу, у сучасному науковому світі їхнє вживання різниться.
У Стародавньому Римі слово conceptus вживалося у формі причастя й означало «зачатий», а похідне від нього conceptaculum – «містище, сховище». Таким чином, «насіння, зародок» закладено в самому латинському терміні концепт, а сема «резервуар, сховище» – в етимоні терміна концепція. У добу Середньовіччя та Нового часу термін «концепт» уживається вкрай рідко в заальпійській Європі, проте італійські літератори та філософи досить часто його аналізують, зокрема, саме в епоху Відродження, коли в Італії серед гуманістів мали паралельне ходіння латина та італійська мова, закладаються ті семантичні значення терміна «концепт», які відомі сьогодні: поняття/подання, думка/концепція, задум/ідея, метафора/художній образ. Слід зазначити, що таке трактування терміна «концепт» міститься і в іспанській, і в німецькій літературі, а його актуалізація в європейській науковій думці здійснюється лише в ХХ столітті.
У сучасній Німеччині під концептом розуміють лише щось незавершене, тоді як поняття – те, що сформувалося, це можна обґрунтувати. В англійській філософській літературі термін поняття «a priori» відповідає сучасному трактуванню концепту та вживається із середини ХIХ ст.
Сьогодні в науковому дискурсі два цих терміни існують як самостійні та автономні, бо під концептом розуміємо дефініцію деякого поняття, його апріорність. Інакше кажучи, концепт завжди пов’язаний із реконструкцією, а поняття є результатом експліцитної домовленості. Тобто в концепті акумульовано культурну традицію, яка має тривалу історію, тому не завжди можливо визначити точність його виникнення. Більш того, семантичний простір, що вибудовується ним, не має чітко окресленої граничності, що не дозволяє дати повну характеристику концепту.
Оскільки специфічність концепту як феномена полягає в необхідності його відтворення та реконструкції, то у зв’язку з цим постає проблема розуміння та інтерпретації. Інтерпретатор, відтворюючи авторський концепт, завжди створює власний, бо автентичність у цьому разі неможлива. Таким чином, можна говорити про існування авторських чи особистих та колективних концептів, формування яких обумовлено історичним розвитком народу, його соціокультурним досвідом та закріпленням у національній мові й культурі.
Специфічними рисами концепту є його пізнавальна функція та імпліцитний характер. Інакше кажучи, можна трактувати як уявне утворення, що заміняє в процесі думки невизначену кількість предметів одного й того ж роду й проєктивне віддзеркалення. Пізнавальний та художній концепти репрезентовано як художні символи. Тобто, якщо пізнавальний концепт є інструментом, розумовим актом, завдяки якому актуалізуються й аналізуються окремі елементи певного роду, а внутрішня структура підпорядкована законам логіки, то в художньому концепті взаємозв’язок вибудовується на асоціаціях. За іншими міркуваннями концепт, з властивою йому замісною функцією, є важливим комунікативним інструментом, що допомагає вибудувати діалог, оскільки дозволяє в спілкуванні долати несуттєві, але завжди дієві риси розуміння слів. Трактування концепту індивідуальне й залежить від особистого світосприйняття та соціокультурного досвіду, проте окреслене певним контекстом, що не дозволяє виходити за зазначені межі. Важливим для подальшого дослідження є запровадження терміна «концептосфера», що аналізуємо як сукупність потенційних значень слів лексикону людини, мови загалом. Інакше кажучи, концептосфера мови з її замісною функцією тотожна концептосфері культури.
Поняття концепту студіюють у багатьох наукових колах, проте наразі не існує єдиного погляду відповідно до його визначення. Вивченням цієї проблеми займалися такі науковці, як: Ф. Бацевич, С. Жаботинська, Т. Космеда, О. Кубрякова, З. Попова, О. Селіванова, М. Скаб – когнітивістика; Т. Вільчинська, В. Жайворонок, А. Загнітко, В. Карасик, Ж. Краснобаєва-Чорна, В. Ужченко, Д. Ужченко – лігвокультурологія; О. Єфименко, О. Залевська, І. Штерн – психолінгвістика; Н. Бондар, К. Голобородько, С. Єрмоленко, В. Калашник, А. Новиков, М. Маленко – літературознавство; С. Бережна, А. Войтюк, Л. Горбунова, М. Грекова, М. Култаєва – філософія.
У класичній філософії термін «концепт» не трапляється, але оскільки він сприймається як розумова конструкція, а проблемою мислення займалося багато філософів, можна сказати, що філософія рухалася шляхом пізнання природи концепту. Зокрема, І. Кант писав про апріорні форми розумового мислення, завдяки яким продукуються явища, і виявляється їхній взаємозв’язок. Він наголошував, що є «принципи, без яких не може мислити жоден предмет» [72, с. 162]. Крім того, І. Кант зазначав, що поняття вважатиметься розкритим лише за умови його повної відповідності предмету. Однак існують, на його думку, невиразні поняття (наприклад, справедливість), що містять незрозумілі уявлення, тому їх визначення унеможливлюється. Г. Гегель зауважує, що уявлення «часто плутають із поняттями» [38, с. 262], проте якщо уявлення за своєю природою зберігає примат суб’єктивного, то поняття є невід’ємним елементом думки.
За філософським енциклопедичним словником студіюємо тлумачення поняття «концепт»:
1. Одиниця на позначення змісту поняття та його значень.
2. Термін, який застосовували на позначення загального (спільного) в одиничних предметах (у середньовічній логіці та філософії).
3. Репрезент певної ідеї, яка узагальнює ставлення до навколишньої дійсності (у сучасній філософії) [125, c. 300].
Академічний тлумачний словник української мови трактує: «Формулювання, загальне поняття, думка» [2, с. 275]. А. Загнітко в Словнику сучасної лінгвістики виокремлює: 1. «Конце́пт (англ. cоncept – поняття; лат. concipere, conceptus – сенс, думка, поняття) культу́ри (лат. cultura – освіта, розвиток) – духовно-ціннісні категорії; одне з найважливіших понять лінгвокультурології та комунікації, виявлюване мовними і немовними засобами, що інколи витлумачуване як константа культури; властивий певному національно-культурному простору концепт, що втілює специфіку світобачення цього етносу» [67, с. 98]. 2. «Конце́пт (англ. cоncept – поняття; лат. concipere, conceptus – сенс, думка, поняття) культу́ри (лат. cultura – освіта, розвиток) ключови́й – різновид концепту культури, основні одиниці картини світу, у яких втілена екзистенція певного етносу, його національно-ментальне освоєння дійсності; до таких належать найсуттєвіші моральні, оцінні, аксіологічні та інші цінності народу. Концепт міститься в ідіоетнічній мові, мовній картині світу народу і становить їхню ядерну сферу» [67, с. 105]. 3. «Конце́пт (англ. cоncept – поняття; лат. concipere, conceptus – сенс, думка, поняття) культу́рно значу́щий – див. Концепт культури ключовий». 4. «Конце́пт (англ. cоncept – поняття; лат. concipere, conceptus – сенс, думка, поняття) лінгвокульту́рний (прикм. від ім. лінгвокультура) – у лінгвокультурології – складна змістова одиниця колективної свідомості національно-лінгвокультурного простору, що виявляє реалії об’єктивного або уявлюваного й міститься в національно-колективній пам’яті та відтворювана через вербальні і невербальні засоби у сталому вигляді» [67, с. 105]. 5. Конце́пт (англ. cоncept – поняття; лат. concipere, conceptus – сенс, думка, поняття) націона́льно-культу́рний – абстрагована одиниця національно-когнітивного і соціолінгвокультурного простору, міститься в мовній свідомості як образ, уява і значущість певної цивілізаційної реалії в обсягах і обширах мережі усіх валентно визначуваних і сполучувальних зв’язків із національно-культурними маркерами і детермінантами [67, c. 105]. Науковець акцентує увагу на універсальності поняття концепту та мові як основному засобі його матеріального вираження: «Концепт – глобальна одиниця мисленнєвої діяльності, він є квантом структурованого знання. Концептам здебільшого властивий універсалізм, їхнє вираження не можна обмежити тільки мовою, але остання постає одним із найпотужніших засобів вияву концепту зокрема й концептосфери загалом» [67, с. 12].
О. Селіванова слушно зауважує, що «концепт – це інформаційна структура свідомості, різносубстратна, певним чином організована одиниця пам’яті, яка містить сукупність знань про об’єкт пізнання, вербальних і невербальних, набутих шляхом взаємодії п’яти психічних функцій свідомості й позасвідомого. Ядром концепту є поняття, фіксоване у вигляді пропозиційних структур і позначене певною номінативною одиницею. Концепти зароджуються під час пізнавальної діяльності, відображають і узагальнюють досвід людини й інтеріоризовану її свідомістю дійсність, підводячи інформацію під певні вироблені суспільством категорії та класи. Слово є засобом доступу до концептуального знання, однак воно може представляти різні концепти, тому мова є доволі компактним засобом концептуалізації» [118, с. 256].
Ж. Краснобаєва-Чорна виділяє серед диференційних ознак поняття «зв’язок з мовою, мисленням, пам’яттю та психікою, абстрагування, етнокультурне забарвлення, момент переживання, специфікацію, узагальнення, автореферентність, безтілесність, відкритість, вічність, динамічний характер, гнучкість, множинність складників, потенційну суб’єктивність, тривалість і складність формування, стереотипність і константність, кодованість у чуттєво-образних уявленнях, відображення ментальної дійсності, виконання концептом пізнавальної функції, функції збереження знань про світ, структурування знання, орієнтування у світі» [79, с. 41].
В. Жайворонок називає концепти ментальними одиницями. І. Штерн уважає, що «концепт має два боки – мовний і психічний. Для психіки концепт – «ідеальне» утворення, образ, що втілює зумовлені культурою уявлення про світ, є прототипом групи похідних понять; для мови концепт – утворення, що має певне ім’я» [132, с. 191-194]. О. Єфименко характеризує концепт як «локалізоване ментальне утворення, що відбиває реально існуючий, предметний, об’єктивний світ, маючи широкий зміст, який охоплює різні вияви явища в картині дійсності й слова в системі певної мови» [70, с. 2-3].
На думку В. Ужченка та Д. Ужченка, концепт є «об’єктом дослідження не тільки лінгвістики, а й логіки, психології, культурології, філософії. Концепт ширший за поняття, оскільки об’єднує інформацію про всі ознаки реалії» [124, с. 291]
М. Скаб слушно зауважує, що «слово реалізує себе в мовленнєвих контекстах, концепт же формується в «текстах культури», і джерелами відомостей для розуміння концептів служать: прецедентні тексти, зокрема, прислів’я, приказки, афоризми, стійкі сполучення слів, назви відомих творів духовної культури, поширених наукових теорій і т. ін.; художні дефініції, а також концепції, вироблені в тому чи тому творі словесної творчості» [121, с. 46].
Ф. Бацевич наголошує: «Концепт (від лат. conceptus – думка, поняття) – ментальна сутність, оперативна змістова одиниця інформаційної структури свідомості, картини світу в цілому. Формується у свідомості людини з безпосередньо чуттєвого досвіду, операцій з об’єктами, а також мисленнєвомовленнєвої діяльності, має втілення в мові й віддзеркалює національно-культурні уявлення про світ людини, груп людей, етносу в цілому» [23, с. 285].
Не слід забувати, що фрагменти реальної дійсності неоднаково відбиваються у свідомості носіїв навіть однієї культури. Більшість концептів завуальована емоційним, експресивним, оцінним ореолом. Отже, концепти є вираженою в мові концентрацією симпатій та антипатій, що веде до переплетення думок, тобто це емоційно та стилістично забарвлені сутності понять. Культура певною мірою детермінує концепт, тоді як концепт є ментальною проєкцією елементів культури. З іншого боку, суб’єкт, що оперує мовними репрезентаціями, пристосовуючись до середовища, може по-різному описувати те саме явище, що обумовлено досвідом, а також різними умовами та змогами взаємодії з довкіллям. Згодом, завдяки впливу цілої низки чинників постійно мінливого навколишнього середовища, накопичення досвіду взаємодії з ним, концептуальна система людини модифікується, актуалізуються нові ділянки концептів.
Відносно новим напрямом у когнітивістиці є інтерпретація концептів із погляду конкретного підходу, що передбачає звернення до концептів, утім як і до мови, як до когнітивної, біологічної та соціальної системи, що є галуззю комунікативних взаємодій особистості з середовищем. Щодо розуміння природи концептів, то воно не узгоджується із зазначеним вище, що відбиває  наше осмислення сутності концептів. На думку представників біокогнітивістики, концепт – це не абстрактна ідеальна сутність, а фізіологічні, матеріальні процеси, що відбуваються в корі головного мозку, тобто фокус для концепту складає набір водночас реконструйованих сенсорних та моторних репрезентацій, які з високою ймовірністю можуть бути вилучені з пам’яті деякими невербальними та вербальними стимулами. Отже, матеріальність концепту пояснюється тим, що всі процеси відбуваються у підсвідомості, фізіологічні. Ототожнення форми сигналу і його змістовного наповнення для фізіолога цілком логічне, але досить вузьке для розгляду проблеми з погляду когнітивної науки загалом. Крім того, концепт – це одиниця не тільки ментальних, а й психічних ресурсів нашої свідомості, оскільки містить також і чуттєвий досвід людини. При цьому доступ до всіх цих ділянок здійснюється передусім завдяки слову чи якомусь іншому знаку.
З огляду на вихідні положення та результати біокогнітивного підходу, досліджуване нами поняття «концепт» все ж таки належить до розумових категорій, а це розкриває простір для його тлумачення у філософії. Ця символізована мовними одиницями ментальна структура, що має індивідуальну природу (якщо мова не йде про науковий концепт), є моделлю орієнтації того, хто говорить на деякій ділянці картини світу.
Концепти є проміжним явищем між мисленням і мовою, тому можна далі спробувати визначити специфіку концептуального й вербального віддзеркалення дійсності. Ми припускаємо, що багато думок, які існують у нашій свідомості, узагалі ніколи не вербалізуються, оскільки не призначені для повідомлення, і, мабуть, для їхнього висловлювання немає мовних засобів. Можна навіть припустити, що ці думки значною мірою визначають поведінку людини, але потрібно їх верифікувати. Нас цікавить насамперед концепт, виражений мовними засобами. Різні мови можуть розв’язувати завдання членування потоку нашого сенсорного та концептуального досвіду абсолютно по-різному. Кожна мовна система має власну онтологію, тобто ту сукупність об’єктів-референтів, на які звернено увагу й про які ми розмірковуємо в процесі пізнання. Таким чином, прийняття тієї чи іншої мовної системи означає щось набагато більше, ніж рішення щодо способів зовнішнього вираження нашого знання. Реальність ніколи не віддзеркалюється безпосередньо, царина об’єктів завжди існує крізь ту чи ту концептуальну систему, через сукупність мовних значень. Доробок, створений людиною, – це передусім мовний світ, у ньому немає абсолютної універсальності, оскільки кожній мові властивий свій спосіб об’єктивного членування понять, безперервність пізнавального досвіду може реально існувати лише всередині суб’єктивних груп – носіїв цієї мови. Сучасне пізнання об’єктивне. Воно не схильне до недоліків суб’єктивного сприйняття. До суб’єктивності належать почуття, фантазія, дотик, смак, уява, екстаз, які в кожного різні. Об’єктивність позбавляє всього подібного й забезпечує, щоб кожен зміг засвоїти, зрозуміти, відтворити потрібні знання. 
По-перше, з часом у самій мові відбуваються зміни, кульмінація референтних відносин рано чи пізно призводить до розривів у досвіді суб’єктивного угруповання. По-друге, навіть усередині такої групи не існує повної ідентичності між референтними системами окремих індивідів. Коли ми спілкуємося з людиною, яка говорить однією з нами мовою, наша переконаність у тому, що маємо на увазі той самий об’єктивний світ, заснована на тому, що, сприймаючи висловлювання, відносимо їх до об’єктів, які є референтами цих виразів у нашому розумінні. Разом із тим, у межах ширшого контексту, не можна не уточнити, що навколишній світ влаштований загалом за єдиними об’єктивними законами, часто незалежними від національної приналежності чи соціального статусу конкретних людей. Роздуми також протікають за єдиними законами, це пов’язано з біологічними характеристиками мозкової та нервової структур. І все ж таки різні культури  й традиції описують світ по-різному, загалом індивідуальна свідомість і концепт не можуть бути вільними від культурної та національної специфіки.
Для людської спільноти властиві морально-етичні норми, пов’язані з найважливішими базовими концептами. Залежність загальнолюдських концептів від лінгвістичних та культурологічних чинників призводить до того, що вони вербалізуються та фіксуються деінде. Національні особливості в досвіді визначають національні особливості знання та, відповідно, національні особливості картини світу представників окремих лінгвокультурних спільностей.
Мова не могла б бути засобом спілкування, якби вона не була пов’язана з концептуальною картиною світу, оскільки означає окремі елементи, що виражаються у створенні слів та засобів зв’язку між словами та реченнями, а речення створюють текст. Отже, лінгвістика й літературознавство повною мірою можуть скористатися філософським осмисленням концепту як потенціального нерозчленованого згустку смислів, як ілюзорного й  химерного водночас, як ідеї, що отримує своє буття в нескінченності актуалізацій. З урахуванням вищезазначеного сутнісні характеристики концептів можуть бути представлені в такому вигляді: концепт як центральна одиниця когнітивістики – це емоційно та культурно значущий сенс, ментальна сутність, що відповідає за формування, обробку, зберігання та передачу знань; концепт містить емоційні, експресивні, оцінні компоненти; концепт національно специфічний, це основний осередок культури; концепт імовірно структурований: може мати нерівну будову; може бути різних типів та різної складності; концепт має гнучку структуру, його межі невизначені та рухливі; як образ, але не як мовна система, концепт може дорівнювати суб’єктивному сприйняттю дійсності в певний період часу, разом із тим у ньому є ядерна, основна та периферійна зони; ядерна зона загальна для носіїв конкретної мови та культури, що забезпечує процеси комунікації, національно та культурно обумовлена; згодом концепт зазнає змін унаслідок перевтілень картини світу; найкраще розуміння концептів здійснюється крізь призму вербалізації.

1.2. Концепт у транстекстуальному просторі художнього дискурсу 
Оскільки дискурс є і процесом мовної діяльності і її результатом (текст), студіюємо його як комунікативну подію, тому дискурс – поняття ширше, ніж текст, розуміємо дискурс як соціально чи ідеологічно обмежену сукупність текстів та правил текстопобудови.
У вітчизняному мовознавстві все більш стійким стає визначення дискурсу як складного комунікативно-когнітивного явища, до складу якого входить не тільки сам текст, а й різні екстралінгвістичні чинники (знання світу, думки, ціннісні установки), що відіграють важливу роль для розуміння та сприйняття інформації. Зокрема А. Загнітко подає таке визначення: «Ди́скурс (франц. discours – мовлення, промова, виступ від лат. discursus – здогад, міркування) – комунікативна подія, що може бути описана або як послідовність пов’язаних один з одним мовленнєвих актів (або висловлень), або як певна послідовність речень, що складають основу такого опису (тобто предикацій; в англо-американській традиції клауз). У сучасному тлумаченні існує кілька дефініцій дискурсу: 1) інтерактивний і трансактивний тип комунікативної діяльності з різними формами вияву й відбувається у межах конкретного каналу спілкування, регулюючись стратегіями і тактиками учасників спілкування; синтез когнітивних, мовних і позамовних чинників, які формують мовленнєві жанри і мовленнєві акти; 2) зв’язний текст у контексті багатьох конститувальних і фонових чинників – соціокультурних, психологічних та ін.; текст, занурений у життя з усім спектром позамовних чинників і подій; текст у сукупності соціокультурних, прагматичних, психологічних та інших чинників; 3) замкнута цілісна комунікативна ситуація (подія), у яку занурено текст і комунікантів, що є результатом різних чинників (останні опосередковують спілкування і розуміння (до них належать соціальні, культурні, етнічні та інші чинники)); 4) мовлення, здебільшого усне / стиль, підмова мовленнєвого спілкування; 5) зразок мовленнєвої поведінки, що відбувається у відповідній соціальній сфері, з відповідним інвентарем змінних (політичний, науковий, медичний та інший дискурс)» [67, с. 12]. Найменшими мовними елементами дискурсу є висловлювання, а позамовними складниками – події, що викладають учасники цих подій і обставини, що супроводжують їх.
Текст не може аналізуватися поза суб’єктом, який сприймає та інтерпретує його в тому соціокультурному середовищі, яке опосередковує дискурсивну практику, це пов’язано з мовою. Текст – це мета та результат дії, вища одиниця, форма мови. Усі одиниці, категорії мови знаходять справжнє життя саме в текстах, слугують їхнім оформленням. Отже, текст без читача не повноцінний. Реально він існує тільки в процесі сприйняття, під час реконструкції тієї частини його змісту, яка прямо в тексті не виражена, а домислюється читачем та охоплюється ним у процесі створення художнього дискурсу. 
Багатозначність терміна дозволяє використовувати дискурсивний аналіз у низці гуманітарних наук, предмет яких прямо чи опосередковано передбачає вивчення функціонування мови – лінгвістики, літературознавства, семіотики, соціології, філософії, етнології та антропології.
У когнітивістиці дискурс може розглядатися водночас як сукупність апеляцій до концептів та як концепт, що існує у свідомості носіїв мови, у якому структурується художній концепт; виявляється різниця між художнім текстом та концептом; досліджується зв’язок мотиву та концепту; пропонується типологія художніх концептів, заснована на концепції міжтекстових відносин. 
Художні концепти зазвичай представлені двома групами: універсальними та індивідуально-авторськими, перша з яких містить загальнокультурні та загальнолітературні, а друга – макро- та мікротекстуальні концепти. Універсальні концепти константні за рівнем їхньої значущості, домінування в просторі культури («час», «простір», «кількість», «якість»), а зміст індивідуально-авторських концептів, що відрізняються оригінальністю та варіативністю, може бути декодовано насамперед у контексті художнього твору.
Загальнокультурні концепти залежно від домінантного сенсоутворювального складника поділяються на філософські (концепти «життя» і «смерть», «час» і «простір»), релігійні чи міфологічні (концепти «Бог», «Янгол», «нечистий»), ціннісні (концепти «добро» і «зло», «правда» і «кривда»), моральні (концепти «душа», «серце», «честь», «гідність»), соціально-політичні (концепти «закон», «патріотизм», «місто» та «село»), побутові (концепти «хата», «сім’я», «хліб»).
Загальнолітературні містять концепти-образи (концепти «верства чугуївська», «карлик», «слимак»), концепт-ідею (концепт «Сміливі завжди мають щастя»), концепт-емоцію (концепти «кохання» і «ненависть»), концепт-тему (концепти «війна», «спецоперація»).
Індивідуально-авторські концепти представлені макротекстуальними (інтер-, мета- та архітекстуальні концепти) й мікротекстуальними (гіпер- та паратекстуальні концепти) концептами. Макротекстуальними можна вважати ті концепти, що виникають в умовах діалогу авторських дискурсів, що належать і мовній, і власне художній концептосферам, набувають смислової значущості в результаті авторської інтерпретації явищ і процесів, вербально експлікуються ключовими словами, акумулюють у своєму змісті й універсальний культурний досвід, і особливості індивідуально-авторської картини світу.
Мікротекстуальними є концепти, що моделюються в корпусі творів (чи одному творі) конкретного автора, які володють текстоорганізувальним потенціалом, що виявляє смислову глибину в ідеостилі письменника, специфічну за своєю природою, має широку інтерпретаційну перспективу через різноманітність змісту та найчастіше репрезентують паратекстуальні проєкції. Ім’я інтертекстуального концепту задається прецедентним текстом, який актуалізує інтертекстуальну парадигму; специфіка змісту такого концепту детермінована, по-перше, авторським експериментуванням з текстом-першоджерелом, найчастіше з обіграванням загальноприйнятого тлумачення; по-друге, діалогом текстових площин, на перетині яких полемічно осмислюються культурно-історичні епохи. Метатекстуальні концепти відсилають до прецедентних текстів, пов’язаних із ними ремінісценціями та непрямими цитатами, конструюються в наповненому алюзійними змістами текстовому просторі, декодуються залежно від компетентності реципієнта, структура якого висвітлюється в діалогічній взаємодії з концептом. Архітекстуальні концепти мають жанромоделювальний потенціал, структуруються залежно від типу дискурсу та способів висловлювання, змістовно обґрунтовані сукупністю художньоестетичних та стилістичних якостей, мають специфічну систему компонентів.
Гіпертекстуальні концепти виникають у просторі конкретного авторського дискурсу, є оказіональними за своєю природою, відіграють роль мовного маркера гіпертексту, моделюються в широкому діапазоні авторських асоціацій, дешифруються не лише в системі мови, а й у зовнішній системі культурно-історичного контексту.
Паратекстуальні концепти структуруються в прямому зв’язку з навколотекстовими елементами (заголовком, підзаголовком, присвятою, епіграфом, авторською післямовою, вони фрактальні за своєю природою, тобто відбивають ціле крізь призму частини й, навпаки, визначають логіку взаємодії компонентів художньої системи, що формуються в естетичному просторі тексту.
Безперечно, запропонована типологія індивідуально-авторських концептів не претендує на універсальність, бо концепт як розумовий конструкт не вкладається в граничність навіть найстрункішої теорії, а будь-якого роду догматичність призводить до помилкових суджень. Очевидно, що концепти «війна», «мир», «час», «простір» є культурними універсаліями, але в конкретному авторському дискурсі вони обростають іншими змістовними сенсами, що дозволяє аналізувати їх із позиції теорії інтертекстуальності. 
Закономірно, що в діалогічному просторі культури будь-який концепт можна студіювати як інтертекстуальний (у широкому значенні цього слова). Інтертекстуальний аналіз художніх текстів дозволяє виявити взаємини різних текстових площин, на перетині яких утворюються концепти, а впорядковані та організовані в художньому просторі вони створюють концептосферу.
Художня концептосфера – це сукупність художніх концептів як одиниць індивідуальної свідомості, що складаються в художню картину світу, апелюють до свідомості реципієнтів, які віддзеркалюють рух авторської думки в процесі створення твору. Художня картина світу – багаторівнева освіта, що містить, з одного боку, елементи індивідуально-авторської картини світу, з іншого – національної. Дослідження концептосфери може бути представлене так: 1) аналіз концептуального поля поняття як змістовної структури, елементи якої репрезентуються в мовній картині світу письменника у вигляді різних методів номінації. Концептуальне поле не тільки містить сукупність концептів, а й відбиває його зв’язки з іншими концептами, тобто є розумовою освітою, що володіє змістовною, асоціативно-семантичною та жанровою організацією, 2) виявлення системи концептів усередині єдиного концептуального поля, 3) виявлення внутрішньосистемних зв’язків концептосфери аналізу шляхом мотивів є засобом вираження концептів, що сприяють їхній узаємодії, і утворюють єдину лексико-семантичну систему.
Структура концептів різноманітна, спроба дослідити взаємозв’язки мотиву та концепту в художньому дискурсі видається дуже плідною, оскільки мотив виявляє потужний моделювальний потенціал, створює умови для художньої концептуалізації, розкриває семантичну змогу концепту в художньому тексті. Варто зауважити, що окремо взятий концепт може бути репрезентований цілою системою мотивів, що є засобами втілення авторської ідеї, а й окремий мотив – відразу кілька концептів. Ужита спроба дослідження концептосфери художніх творів відкриває широкі перспективи відразу у двох напрямах: з одного боку, літературознавство лише системно розробляє методологію вивчення художнього концепту, виявляє особливості його структури, ознаки, прийомів моделювання в художньому дискурсі, з іншого – виникає потреба у вивченні прози, її жанрової, стильової, ідейно-тематичної, художньої своєрідності.
Дослідження концепту в межах художнього дискурсу є перспективним через те, що, по-перше, саме концептуальна методика аналізу художнього тексту апріорі є міждисциплінарною, що дозволяє синтезувати досягнення різних напрямів лінгвістики, літературознавства, культурології, філософії; по-друге, за пильної уваги науковців в останні десятиліття до таких понять, як «концепт», «дискурс», «інтертекст», у цій теоретичній галузі все ж таки спостерігається термінологічна неточність. Представлена в цьому дослідженні типологія концептів спирається на пуристичні лінгвістичні теорії, але при цьому враховуються різноманітні міжтекстові зв’язки. 
Одним із пріоритетних напрямів сучасної філології є вивчення концептосфери творчості письменників або аналіз окремих художніх концептів того чи того автора. Категорія концепту приваблива як для лінгвокультурологів, так і для літературознавців, але одні основну увагу звертають на історико-культурні смислові підтексти концепту, то для останніх привабливішим виявляється висвітлення через аналіз концептів індивідуального світобачення авторів. Літературознавців зазвичай цікавлять системні характери концептів у художньому світі того чи того автора.

1.3. Концепт «козацтво» як когнітивно-філософська категорія
Термін концепт, як зазначено вище, студіюється загалом за двома основними напрямами: когнітивної лінгвістики та філософії. Когнітивна лінгвістика вивчає мову як механізм мислення, що кодує та трансформує мову, через мову вивчає свідомість, її цікавлять концепти у свідомості людини, їхні типи та зміст, тобто займається вивченням семантики одиниць, що репрезентують у мові концепт. Ця наука має на меті вивчення процесів категоризації, класифікації та освоєння довкілля, процесів накопичення знань, систем забезпечення різних видів діяльності з інформацією.
У межах когнітивної лінгвістики концепт аналізуємо як одиницю мислення, а значення – як одиницю семантичного простору мови, а оскільки філософські дослідження, присвячені концепту, поодинокі, звернемося до класичної філософії. Проблема концепту – це проблема того, як люди мислять. Розуміння філософами концепту як феномена, що містить різноманітні смисли, близьке ідеї концепту в її сучасному варіанті. Концепт – це не просто вимовлене або написане слово, це насамперед, у нашому розумінні, ті смисли, спогади, враження, цінності, які він актуалізує.
З урахуванням зазначених позицій метою нашого дослідження стало визначення сутнісних засад феномену концепту «козацтво», зокрема козацької культури, виявлення її значущих засад виховного потенціалу як основи для концептуалізації відповідної теорії виховання патріотизму, що наразі є актуальним. 
Словник української мови подає таке визначення: «Козацтво – 1. Збірн. до козак. 2. Козацький стан. Козак:
1. На Україні в XV– XVIII ст. – вільна людина з кріпосних селян або міської бідноти, що втекла на південні землі України й брала участь у визвольній боротьбі проти татаро-турецьких і польських загарбників; нащадок такої людини. Виборні козаки див. виборний 1; Виписні козаки див. виписний; Городові козаки – козаки, що жили по селах і містах України (крім Запорізької Січі); Запорізькі козаки – те саме, що запоріжці 2; Компанійський козак – те саме, що компанієць; Реєстрові козаки –  козаки, що в XVI –  першій половині XVII ст. перебували на службі в польського короля.
2. Вільний козак.
3. Уродженець колишніх військових областей. 
4. Парубок, юнак взагалі.
5. розм. Відважний, завзятий, хоробрий чоловік; молодець» [2, c. 209].
Культура козацтва, з одного боку, як субетноса українського народу, з іншого, як соціального феномена, зумовленого вектором розвитку України, здатна відкрити чимало цінних ідей у вихованні громадянина та особистості, які можуть бути успішно адаптовані до мети та завдань поступального розвитку нашої країни. З урахуванням зазначених глобальних тенденцій, суттєвою є проблема всебічного вивчення культури козацтва, його традицій, ідеалів та цінностей, а також виявлення педагогічного інструментарію у відтворенні елементів цієї культури. Розв’язання цих завдань у результаті сприятиме розробці відповідної виховної теорії, в основі якої знаходяться цінності та смисли козацької культури, традиційно орієнтуються ідеї народовладдя та розвитку особистості.
Когнітивно-філософське осмислення феномену козацтва в українській культурно-освітній парадигмі знаходиться на початку свого шляху. Філософський підхід у виявленні виховного потенціалу культури козацтва визначає проникнення в дослідницькому пошуці в глибинні сутності самого явища, інтерпретацію його вивчення. У цьому напрямі феноменологічний аналіз підтверджує припущення, що традиційна характеристика козацтва як філософського явища репрезентує іншу, духовно-ідейну, основу цього феномену. Тим часом козацтво протягом свого історико-культурного розвитку реалізовувало свою особливу, відмінну від самодержавної доктрини, ідею соціального устрою. Основу козацької ідеї становило загальне прагнення людей будувати свої внутрішні відносини не на примусі та пригніченні особистості, а на кореневих традиціях народовладдя, що розкривають особистість в ім’я виконання певної життєвої місії. Це методологічне студіювання визначає відповідну логіку дослідження, у якій досить відомий характер козачого феномену доповнений зверненням до духовно-ідейного віддзеркалення, яке характеризує козацтво як певну соціальну ідею та ідеал.
Насамперед слід усвідомити ідею вивчення та розуміння козацтва. Тільки потім, у світлі цієї ідеї, можна вивчати концепт «козацтво» як історичне явище, єдине й неповторне. Ідея козацтва, залишаючись незмінною у своїх базових засадах, еволюціонувала разом із культурогенезом козацтва. На ранніх етапах вільного періоду козацької еволюції духовно-ідейний складник козацької культури виражається прагненням людей до волі й незалежності, до православного єднання, які розуміються, як неодмінна умова особистісного розвитку, необхідного для виконання основної життєвої місії козака – захисту Вітчизни. За всієї важливості військової субкультури, військової атрибутики, визначальною характеристикою козацтва є його внутрішній світ, розуміння добра і зла, активне служіння своїм духовним ідеалам. Не лише зовнішні атрибути воїна є важливими для козака, бо істинним козаком його робить внутрішній світ. Духовні орієнтири людини, що стала на шлях воїна, повинні бути зрозумілими й чіткими. Від цього залежить стійкість у бою, рішучість, відданість, самопожертва, готовність віддати власне життя заради Батьківщини. 
У своїй повсякденній практиці козацька ідея конкретизувалася у виховних цінностях козацької культури, під якими розуміємо вироблені протягом етногенезу козацтва, обумовлені особливостями проживання та духовно-православним світоглядом, уявлення про значуще, бажане, щире. Виражені в способі мислення, ментальних стереотипах, зразках виховних відносин, практичних установках особистісної та соціальної поведінки. До них належать: народні й демократичні засади козацького світоустрою; воля як неодмінна умова козачого способу життя; православність як духовно-ідейний стрижень козачого світогляду; приналежність до козацтва, як такого; патріотизм; державність козацтва, яке традиційно було опорою; служіння Батьківщині вірою і правдою; працю як основу козацького життєустрою. 
Козацька культура схарактеризована своєю загальною демократичною спрямованістю, що налаштовує народовладний вектор соціального устрою та особистісно-орієнтовану виховну парадигму як неодмінні умови здійснення козацтвом свого життєвого призначення – захисту рідної землі зі зброєю в руках. Козацтво у філософському, феноменологічному осмисленні постає як духовно-ідейний феномен українського соціокультурного розвитку, що містить значний виховний потенціал, складниками якого є: ідея, що виражає самобутній варіант материнської православно-української ідеї. В основі  знаходяться природні потреби людей вибудовувати свої відносини не на гнобленні й насильстві над особистістю, а в кореневих традиціях народовладдя, вільного й високостатусного розвитку людини, виховний ідеал, що є досконалим образом, який є конкретизацією козацької ідеї в повсякденному житті козацького соціуму; соціально-значущі цінності козацької культури, що втілюють сенси життя козацтва й складники суспільних уявлень про бажане, святе, що є парадигмою для становлення моральних цінностей у процесі соціалізації та ідентифікації особистості з козацькою культурою.
Сьогодні, у тяжкий для нашої країни час, час війни, формування національної самосвідомості, утвердження національної думки, виховання патріотизму, як ніколи, є нагальним, тому виникає потреба комплексного підходу до аналізу вербалізації історичних подій минулого в культурному й національному аспекті.
С. П. Запольських слушно зауважує: «Кожному народу притаманний інтерес до того, як його історичне буття сприймається іншими народами, як воно відображається в їхній свідомості й культурі. Важливим є той факт, що кожне покоління переписує історію по-своєму, адже звертаючись до минулого, дослідник має справу не з фізично існуючим предметом дослідження, а з продуктом власної уяви, певною системою концептів, що ними він оперує» [81, с. 21].
Історію українського козацтва студіювало багато поколінь вітчизняних і зарубіжних дослідників, які належали до різних часів, культурного оточення й довкілля взагалі, а також царин знань, поціновували цей феномен неоднозначно, постійно удосконалювалися підходи, методи й трактування бачення українського козацтва. Дослідження концепту «козацтво» є актуальним з давніх-давен, бо цей устрій є суспільним станом зі своєрідним способом життя, надзвичайним військовим формуванням, складною моделлю  розвитку суспільства з чітким соціально-політичною, своєрідним побутом, фольклорними традиціями, моральними і правовими нормами та інститутами, культурою. Козацтво є символом незламного духу української нації, утіленням волі народу. Ця розвідка має за мету проаналізувати літературознавчий і методичний аспекти концепту «козацтво», зокрема у творчості Миколи Гоголя. 
Концепт «козацтво» віддзеркалює у філософії та літературі комплекс культурно зумовлених уявлень, що є не тільки специфічною історичною дійсністю, унікальною за своєю сутністю, а й надзвичайним символом, який вплинув на формування свідомості українського народу.

Висновки до розділу 1
Уся пізнавальна діяльність людини спрямована на вивчення довкілля,  формування та розвиток уміння орієнтуватися в цьому навколишньому світі на основі отриманих знань.
Концептуалізація – це осмислення інформації, яка надходить, уявне конструювання предметів та явищ у вигляді концептів, зафіксованих у свідомості людини, яка володіє мовою, грає словами не лише на рівні значень, а на їхніх глибоких смислах, тобто концептах та концептуальних ознаках, зокрема використовує їх як готові кліше (за аналогією граматичних форм) в зовсім інших тлумаченнях, не замислюючись, як трактується значення мовної одиниці чи поняття в словнику, яке й слугує адресату основою для розуміння змісту слова.
Основною категорією когнітивної лінгвістики є концепт – це категорія розумова, динамічна, має простір для студіювання. Спілкування може бути організоване та оформлене по-різному, залежно від учасників, цілей, предмета та ситуації, від соціальних і культурних традицій. Кожен із нас володіє своїм репертуаром комунікативних практик, а термін «дискурс» мовою сучасної гуманітарної науки й означає стійку, соціально та культурно визначену традицію людського спілкування. Не можна оминути й питання про відношення тексту до дискурсу, опосередковане моментом висловлювання. Дискурс у розвідці розуміємо, як такий, що складається з висловлювань, це два первинних за своєю сутністю комунікативних феноменів, продовжує й відновлює себе в текстах. 
Філософія як окрема наука й наука загалом, можливо, існує у якомусь єдиному просторі, полі смислів, дискурсів, причому цей простір пронизується деякими наскрізними елементами, що скріплюють його, роблять чимось цілісним. Такі елементи в роботі – це ті «об’єкти», які пропонуємо назвати концептами. 
Формування цінностей козацтва відбувалося під впливом трьох чинників: характеру та змісту основного виду їхньої життєдіяльності; систем суспільних відносин, які не тільки складалися в самій соціальній спільноті, але, значною мірою, у суспільстві загалом; ствердженням у державі, за всіх її перетворень, ідеології самодержавства, що в реальності була симбіозом православної віри та нової ідеї.
Щодо моральних цінностей козацтва, то вони були засновані на симбіозі духовних постулатів: «ідея – віра» або «віра – ідеал буття». У різні часи на перше місце займала чи віра, чи ідея. Але слід зазначити, що віра завжди була складником духовної основи всіх цінностей козацтва в усі історичні періоди його існування, звернути увагу на зміст цих двох феноменів, які становлять основу концепту «козацтво». Історично визначені поняття для широкого кола козаків трактувалися, швидше за все, на емпіричному рівні. Наразі вони не завжди розкриваються повно та всебічно, хоча на вірі та ідеалах, як духовних парадигмах, формувався та стверджувався «патріотизм козацтва», його спосіб життя.

РОЗДІЛ 2
КОНЦЕПТ «КОЗАЦТВО» В ДОРОБКУ МИКОЛИ ГОГОЛЯ
2.1. Микола Гоголь у контексті літературно-мистецького життя своєї доби
Становлення письменника Миколи Гоголя було цілісним і водночас дискретним процесом, обумовленим сукупністю кількох узаємопов’язаних чинників. Особливе місце серед них, безперечно, займає біографічний. Син одного з перших українських комедіографів і нащадок старовинного козацького роду, він був хрещений у церкві, де похований Данило Апостол (останній гетьман, обраний козацькою Радою).
Народився Микола Васильович Гоголь 20 березня 1809 року в селі Великі Сорочинці (тепер Миргородського району) на Полтавщині. Батько його був праправнуком полковника козацького війська часів Богдана Хмельницького Остапа Гоголя, який певний час виконував навіть обов’язки наказного гетьмана. Пізніше знаменитий нащадок звеличить його до легендарної постаті й оспіває в образі Тараса Бульби. Дитинство майбутнього письменника минуло в селі Василівці (тепер Гоголеве) в маєтку батьків. З 1818 по 1819 р. навчався в Полтавському повітовому училищі, а з 1821 по 1828 р. – у Ніжинській гімназії вищих наук. Мелодійна українська мова й музична культура рідної землі знаходила свій вияв у виховній практиці бабусі Тетяни Семенівни, згодом митець захопиться збиранням українських народних пісень, прислів’їв та приказок. Письменник акцентував на фольклорно-етнографічному багатстві рідного краю і зауважував, що без такої народної скарбниці ніколи не зміг би зрозуміти його історії [44].
Микола Гоголь був налаштований на таку діяльність, щоб бути по-справжньому корисним для людства, загалом же вся творчість великого письменника було спрямована на очищення серця, розуміння серцем, дослухання до серця з метою досягнення хоч якоїсь подоби суспільної гармонії. 
Чинником же історико-літературним є розвиток у 1820-х роках напряму романтизму в його консервативному та прогресивному поглядах, поява перекладних романів В. Скотта, а потім історичних романів його послідовників, активізація ідеї поетичної історії народу – усе це зумовило потребу в роботах з історії України. 
Звичайно, формування майбутнього письменника проходило під упливом історичних подій, театру, літератури, журналістики, мистецтва того часу. Подібний рух від гіпотетичної історичної драми до відомої нам історичної прози відповідає загальному напряму європейської та вітчизняної літератури доби романтизму.
Однак через брак достовірних відомостей можна лише припустити, що Микола Гоголь уже тоді спробував поєднати історію та театр, силу та привабливість якого він відчув з дитинства, а ще більше – брав участь у гімназійних спектаклях. Оригінальні та перекладні історичні трагедії вважалися верхівками романтизму, викликаючи безліч наслідувань, і були для юного театралу ближчими за романи, мабуть, і тому, що не вимагали особливих історичних знань, життєвого та психологічного досвіду, тих конкретних подробиць та зв’язків, без яких неможливий роман. На драматичний жанр вказувала і рукописна «Книга всякої всячини, або підручна енциклопедія» Гоголя (1832 р.), де більшість записів була присвячена лексикону, побуту та зовнішності народу XVII ст. як можливих персонажів химерного часу. Таке звернення до минулого для розуміння сьогодення, використання уроків історії зумовлює подальші творчі пошуки Гоголя й стає загалом характерним для історичної прози. Але вже перші його спроби демонструють складне переплетення епічних, ліричних та драматичних засад, це своєрідне історико-етнографічне опрацювання зібраного матеріалу. 
Зрозуміло, що на формування світогляду митця суттєво вплинула творчість його батька – Василя Гоголя-Яновського. А. Новиков слушно зауважує, що Микола Гоголь вельми високо цінував драматургію батька – автора низки українських комедій – вважав його за свого вчителя і дуже сумував, коли той у березні 1825 року раптово помер. Він доклав чимало зусиль, аби  опублікувати його твори й здійснити постановки їх у Петербурзі. Багато про що свідчить і те, що до деяких глав власної повісті «Сорочинський ярмарок» письменник  запозичив епіграфи з батькових творів [104, c. 54]. 
Іван Франко вважав доробок Василя Гоголя залежним від старого українського театру, тим пояснивши їхнє місце в історії вітчизняної літератури. Своє продовження ця традиція й  набуває у його творчості. Тим більше, письменник презентує її в такій естетичній виразності та досконалості, що вона стане надбанням світової літератури. В. Перетц справедливо зазначив, що дивне нерозуміння спадку Гоголя-Яновського обумовлене тим, що за своїм духом це, по суті, чужа література. Дослідження  творчості  митця свідчить про те, що він, швидше за все, став автором, який радше завершив попередній літературний процес, а ніж започаткував новий [44, с. 49]. Саме тут слід шукати пояснення ролі та місця Василя Гоголя в історії української літератури та українського театру. Він, як і І. Котляревський, був однією з тих важливих ланок, що поєднали стару українську літературну та театральну традицію з літературою нового часу, де вона набула життя вже завдяки Миколі Гоголю, з яким поєднували Василя Гоголя не лише кровні узи, а й приналежність до одних національних джерел.
У сучасних наукових працях з історії вітчизняної літератури позначився новий продуктивний напрям: усе виразніше простежується тенденція до аналізу художнього твору, узятого як єдине ціле, що динамічно розвивається, яке обумовлено не тільки літературним контекстом, а й внутрішніми закономірностями творчості конкретного письменника. Автори наукових студій намагаються повністю розкрити смисловий потенціал, закладений у літературному творі, тому прагнуть охопити всі структурно-смислові компоненти мистецької цілісності. Проникнення всередину цього вихідного сенсу має на увазі існування особливої художньої реальності, яка вільна від будь-яких ідеологічних інтерпретацій. 
Другу групу розвідок складають статті та монографії, присвячені вивченню окремих структурних компонентів гоголівського художнього універсуму. Вони поєднують інтерес до типології та художньої семантики елементів світу письменника з підвищеною увагою до глибинних властивостей його поетики. Тут порушується питання про еволюцію сюжету (М. Вайскопф, Д. Кірай), роль міфологічних мотивів у гоголівській творчості (А. Іваницький, В. Кривоніс, С. Шульц, О. Чугуй), досліджується специфіка комічного (М. Бахтін, В. Пропп), онтологія внутрішнього світу та принципи підходу до зображення людини у світі (А. Новиков, JI. Карасьов, А. Ковач) робиться спроба усвідомити проблему адресата гоголівської творчості (В. Кривоніс).
Внутрішній світ драматургії Гоголя – складний універсум, що динамічно розвивається. Здійснення такого буття як якоїсь автономії, яка загрожує цілісності, визначається зокрема й художньою свідомістю доби, що пов’язує генезис компонентів світу з літературною традицією або протиставляє його. Унаслідок виникає внутрішнє середовище, особлива, умовна дійсність, яка, однак, не зводиться тільки до відтворення реалій навколишнього світу. Вона самостійна і від вербального втілення – тексту, і від зовнішньої відносно до неї свідомості суб’єкта.
Гоголівський драматичний світ завершений у своїй естетичній повноті й може бути визначений у поетологічній характерності як оригінальний, що таїть у собі тенденцію до смислового розширення. Найбільш напруженими полюсами цієї характерності, пов’язаної саме з родовою, драматичною специфікою внутрішнього світу гоголівських творів, виявляється становище адресата в ньому, функціональна значущість меж світу, інтенція до ігрового відтворення життя, профанна, ілюзорна основа субстанційного конфлікту. 
Уперше українських драматургів гоголівська проза зацікавила в 60-ті роки позаминулого століття. Мова йде про інсценізацію «Вечорів на хуторі біля Диканьки» (1865). Найбільших успіхів у цій царині досягають драматурги театру корифеїв М. Старицький і М. Кропивницький. М. Старицький до духовного доробку Гоголя звертається 1872 року й створює на основі повісті «Ніч перед Різдвом» музичну комедію «Різдвяна ніч», покладену на музику М. Лисенка. Загалом сюжет п’єси майже тотожний із сюжетом Гоголя, але існують і деякі відмінності, зокрема наповнення твору різноманітними різдвяними колядками й піснями, а також, як зазначає А. Новиков, Михайло Старицький суттєво посилює патріотичне звучання свого твору. Такого ефекту він досягає завдяки тому, що вносить суттєві правки в образ літнього козака Пацюка, котрий із пересічного запорожця, який багато років тихо мешкав серед своїх односельців, трансформується в глашатая українофільських постулатів, носієм яких був сам автор. Цей герой Старицького за жбаном меду несподівано виголошує цілу промову, в якій досить чітко відчутна скорбота за зруйнованою Катериною ІІ Запорізькою Січчю, а також несприйняття нових кріпацьких порядків [104, с. 364].
1880 року Старицький написав лібрето до опери Миколи Лисенка «Тарас Бульба» за відомою повістю Гоголя, воно стало наріжним каменем його однойменної драми, яка, правда, не одержала дозволу цензурного комітету (через захоплення в ній своєрідним вільнолюбним побутом, що панував на Запорозькій Січі»), а тому 1897 року драматург створює новий варіант п’єси, котрий увійшов до репертуару українських труп. Загалом фабула драми Миколи Старицького «Тарас Бульба» мало чим відрізняється від повісті Гоголя: у центрі уваги «старий полковник Тарас Бульба – великий і безкомпромісний патріот, захисник рідної землі». 
Варто пригадати виставу за п’єсою К. Ванченка-Писанецького «Тарас Бульба під Дубном», що відбулась у Харкові в серпні 1893 року, у театрі «Тіволі», там була справжня давка, адже уславлений актор грав Тараса Бульбу і грав реалістично. Гоголівська проза постійно надихала митців на створення драматургічних творів, як слушно зауважує Олекса Чугуй, вельми часто застосовуються різні прийоми та засоби, що були притаманні драматичному способу відображення дійсності. На думку дослідника, окремі головні й другорядні герої (наприклад, Тарас Бульба та обидва його сини, Солоха,  літній козак Чуб) змальовані з такою майстерністю, що ніби самі воліють потрапити на сцену [128, с. 88]. 
Повісті Гоголя насамперед приваблювали драматургів невичерпним джерелом акумульованої в них багатої духовної спадщини українського народу – передусім в історичному, фольклорному й етнографічному аспектах. А тому, як наголошує А. Новиков, створені на їхній основі драматичні твори виконували важливу просвітницько-патріотичну функцію, спонукали пробудженню національної свідомості уярмленого українського народу. Завдяки цим творам, а також спектаклям, потомки вільнолюбного козацтва мали можливість знайомитись із життям і побутом своїх героїчних предків, їхніми звичаями й традиціями, а також безкомпромісною боротьбою з ворогами [104, c. 373].
Мало кому відомо, але гоголівський «Тарас Бульба» був екранізований в шести країнах світу – Німеччині, Франції, Англії, Італії, США та Чехії. Безсумнівно, внесок Миколи Гоголя в кінематографію і театр величезний і безцінний. Багато фільмів було знято і вистав поставлено за його творами, а ще більше буде втілено в життя згодом.
Якщо проаналізувати постанови письменника від давніх до сучасних кінострічок і вистав, то такий великий проміжок часу свідчить про те, що твори Миколи Гоголя вічні, тому що вони настільки правдиві, настільки наближені до реалій часу, що ще не одне покоління зростатиме на цих літературних творах, спектаклях та фільмах. Відомо, що кінематографія Гоголя пройшла кілька стадій: стадію німого монохромного кіно, періоди становлення жанрів (казка), постмодернізм. Вивчення інтерпретацій постмодерністських є особливо важливим, оскільки дозволяє зрозуміти, яким чином автори, чиєю установкою є націленість на гру, використовують гоголівські тексти.
У постмодерністських інтерпретаціях, на відміну від класичних екранізацій, глядач дізнається про твори письменника за цитатами (сюжетами, мотивами, образами, деталями), а не за ідеями твору (ідея праведної праці, християнська ідея воскресіння). Практично те саме відбувається й у німому кіно. Однак винятково тому, що на стадії німого кінематографу кіно ще не оформилося як мистецтво (крім фільму «Шинель» 1926 р.). Якщо звертатися до теми взаємодії мистецтва кіно та літератури, то найбільш доречним буде аналіз історичних особливостей подібної взаємодії, що навертає до історико-функціонального аспекту (методу). Німе та звукове кіно, класика та сучасне прочитання, пряма екранізація та твір за мотивами – різновиди численні.
У кожній з них – свій Гоголь та своя кіномова. Про це – про історію інтерпретації письменника на екрані  варто поговорити. Зазначимо, що Олександру Довженку не вдалося здійснити зйомки фільму «Тарас Бульба» за своїм сценарієм, бо задум перервала війна. Воєнний та післявоєнний час був найменш плідним у кінематографічному студіюванні Гоголя. Із запланованих був знятий лише фільм В. Карасьова «Як посварились Іван Іванович з Іваном Никифоровичем» (1959). У кінці 60-х рр. ХХ ст. на Київській кіностудії існувала студія, якою керував письменник Василь Земляк, він і запропонував екранізувати всі вісім повістей збірника Гоголя «Вечори на хуторі біля Диканьки». Усі фільми мав об’єднати образ пасічника Рудого Панька, який грав роль оповідача. Це був грандіозний задум. Режисер і сценарист мали право трактувати гоголівський текст на свій розсуд. На жаль, цей проєкт не був здійснений.
У кінці 60-х – на початку 80-х рр. ХХ ст. з’явилося декілька інсценізацій гоголівських творів: Юрія Іллєнка «Вечір на Івана Купала» (1968), Бориса Івченка «Пропала грамота», сценарій Івана Драча (1973), Михайла Іллєнка «Миргород та його мешканці» (1983) і Юрія Ткаченка «Вечори на хуторі біля Диканьки» (1984). Кожен фільм – це феномен українського кіно.
Борис Івченко використав у своїй екранізації елементи українського вертепу. На думку Л. Брюховецької, саме традиції цього старовинного народного театру досить яскраво продемонстрували нікчемність усього догматичного, зашкарублого. А тому, мабуть, це стало причиною того, що прокат фільму обмежили [32, с. 192].
Кінофільм «Миргород та його мешканці» М. Іллєнка за сценарієм Ю. Іллєнка, який складався із декількох повістей, у центрі яких Миргород, презентував багато цікавих кінематографічних знахідок, але його охрестили неприбутковим, тому він не затримався на екранах.
Екранізація творів – надзвичайно складний процес. І не всім режисерам вдається віддзеркалити на екрані задум письменника, передати авторський дух. Інколи вражають глядачів і особисті режисерські вставки, які не завжди вдалі. Це стосується насамперед екранізації повісті Гоголя «Тарас Бульба», зокрема Володимиром Бортком, яка є сьогодні найновішою, хоча й має багато огріхів. В. Бортко, українець за походженням, запросив талановитих українських акторів Богдана Ступку, Аду Роговцеву, Миколу Олійника, Остапа Ступку. Богдан Ступка зіграв роль геніально й багатогранно, він настільки гармонійно влився в образ, що в глядача склалося враження правдивості й реальності. Ада Роговцева в ролі матері була на високу рівні,  увесь біль, усю душу вона передала поглядом. 
Фільм українського режисера Віктора Греся «Тарас Бульба та його сини» не з’явився в Україні через матеріальну скруту. Фільм «Дума про Тараса Бульбу» режисерів Петра Пінчука та Євгена Березняка на основі вистави запорізького театру залишився непоміченим. Ю. Ткаченко перед художнім фільмом «Вечори на хуторі біля Диканьки» відзняв документальну стрічку «Гоголь» (1982), у якій віддзеркалив основні моменти життя великого письменника, і тільки після цього став працювати над художнім фільмом (автор сценарію Іван Драч, оператор Олександр Мазепа, композитор Володимир Бистряков). Ю. Ткаченко спробував знайти оригінальні підходи до відтворення гоголівського тексту, передати колорит того часу, розкрити образи, це йому вдалося.
Перелік кінофільмів свідчить, що інтерес до особистості письменника та його творів був завжди, це пояснюється тим, що пізнати Гоголя не так просто, особистість митця дуже складна, а таємниці його спадщини ще не розгадані.

2.2. Реалізація концепту «козацтво» у творчості Миколи Гоголя
Постать Миколи Гоголя давно стала одним із символів української культури й літератури загалом, тому його творчість – предмет не лише літературознавчого та філософського, а й виховного, у дусі патріотизму, аналізу. Це дозволило скласти ще більш глибоке й повне уявлення про доробок найзагадковішого з усіх прозаїків і поетів, яких колись народжувала Україна. Зазначена спрямованість вивчення творчості Гоголя дозволяє наголосити на специфічності світосприйняття та самосвідомості митця, трагічний духовний досвід якого знайшов утілення у створеній ним цілісній та водночас суперечливій картині світу. Сам факт звернення до студіювання спадщини Миколи Гоголя вже в такий спосіб свідчить про актуальність нашої роботи. 
Останнім часом посилюється науковий інтерес до козацтва в економічній, історичній, політичній, педагогічній, художньо-естетичній та інших царинах. Дедалі більше з’являється досліджень, присвячених традиціям козацтва, їх виховному впливу на молодь. Звернення до цієї теми пов’язане з низкою причин: ставленням до минулого, прагненням зрозуміти, що назавжди кануло в лету, а що ще можна відродити зі спробами вдихнути нове життя в історію козацтва.
Актуальність дослідження ще пов’язана з переглядом історичних подій та явищ у процесі кризових змін, зокрема переосмисленням ролі та сутності козацтва, а також літературного та культурного втілення цього феномену. Українська класична література донесла до сучасного читача вплив великої моральної сили, закладеної в традиціях та менталітеті козацтва, його патріотизмі, волелюбності, відвазі, що привертає увагу не тільки до теми, а й до драматичної історії, віддзеркаленої в мистецтві слова, де виокремлюється виняткова зацікавленість письменника, аналізується характер її розробки в художніх, есеїстичних та наукових творах. Микола Гоголь мав своє бачення історії України та ролі в ній козацтва, але його історичні дослідження швидше за все ближчі до художніх текстів, ніж до науково-історичних студій. 
Концепт «козацтво» має свою реалізацію у «Вечорах на хуторі біля Диканьки». Козацтво постає тут у двох своїх історично сформованих іпостасях (хутірське, тобто мирне та запорізьке, тобто військове). На думку Гоголя, характер та спосіб життя запорізьких козаків пояснюється жорстокими умовами, у яких зародилося це угрупування. Ось чому в запорожців була відсутня майнова прив’язаність та залежність від землі. Але згодом їхнє життя стає більш спокійним і вільним від служби. Гоголь змальовує той період, коли січовики втрачають колишню силу, міць, вплив, владу, а героїзм козаків у реаліях часу переходить у стан спокою та осілості. Так, один із його героїв колишній запорожець Пацюк жив уже років із десять чи навіть п’ятнадцять у славнозвісній Диканьці. Нічого не робив, як заведено було в козаків, а тільки спав собі три чверті дня та їв чи не за шестеро косарів, а випивав за один раз «мало не ціле відро». Та й не дивно, бо було куди влізти. Адже Пацюк був хоч і невеликий на зріст, проте вшир, як зауважує автор, «досить важкий».
Специфіка гоголівського підходу в тому, що письменник віддзеркалює дві іпостасі козацтва, що роз’єднані й у просторі, і в часі. Запорізька Січ у минулому існувала ізольовано, жила за своїми законами, розташовувалася на Хортиці, тоді як тогочасність репрезентували хутірські парубки. Досить згадати, наскільки екзотичними є для Вакули запорожці, і з яким інтересом і здивуванням він придивлявся до них, вивчав, ніби чужинців, але потім знайшов у січовиків підтримку й допомогу. У Гоголя знайомство Вакули із запорожцями відбувається зовсім просто і цілком природно.  Не встиг він і озирнутись, як опинився перед якимсь великим будинком, невідомо як відчинив двері і зачарований блиском пишно оздобленої кімнати навіть було «подався трохи назад», проте майже відразу трохи підбадьорився, оскільки побачив знайомих запорожців, які «проїздили через Диканьку» [45, c. 78]. Домінує у «Вечорах на хуторі біля Диканьки» зображення козаків-поселенців. Із уведенням в оповідь запорожців виокремлюються гострі й непередбачувані моменти в сюжетно-композиційній структурі твору. Кульмінацією всього циклу оповідей Гоголя щодо розкриття історичної долі козацтва стає сцена зустрічі запорожців із Катериною II. Тут тема служби козацтва на користь батьківщини та неоціненність справи стає однією з найважливіших, хоч і завуальованих казковою стихією. Прикметно, що, побачивши царицю, запорозьке лицарство ні краплі не зніяковіло. А на питання чи гарно їх харчують у царському палаці козаки навіть дозволили собі зауважити, що загалом хоч і непогано, однак на Січі в них барани все-таки кращі. Вони, по суті, стали докоряти імператриці, що за їхню вірну службу, мовляв, заслужили набагато кращого обходження. «Хіба держали ми руку поганого татарина; хіба згоджувалися у чому-небудь з турчином; хіба зрадили тебе ділом або помислом?» [45, c. 78] – зауважив один із козаків. За що ж, мовляв, така неласка? Було сказано Катерині, що за її наказом нібито будують фортеці проти запорожців і це в той час, коли запорозьке лицарство допомогло царським військам підкорити Крим. Автор розвиває тему героїзму козацтва за часів національно-визвольної боротьби. 
Важливо наголосити, що історична тема не виокремлена, не виділена з розповіді циклу «Вечори на хуторі біля Диканьки», сприймається в єдності з повсякденно-побутовими і з ірреальними планами оповіді. Микола Гоголь вдало поєднав комічне й трагічне в розкритті козацької теми. Тут присутні й вертепові, народно-сміхові традиції, які проявились у балагурстві, стихії веселощів, гумору, у зображенні безшабашності козаків, а також віддзеркалені епічно широкі картини, що змальовують повну трагізму боротьбу козаків за незалежність України, це набуває національного масштабу й серйозних роздумів автора над історією козацтва. Унаслідок реалії, охоплені Миколою Гоголем у художньому просторі «Вечорів на хуторі біля Диканьки», утворюють прихований, неявний, але надзвичайно значущий історичний сюжет; вони передають драматизм долі українського козацтва з його славетним героїчним минулим. 
Найбільш широко й розмаїто концепт «козацтво» зреалізований у  повісті Миколи Гоголя «Тарас Бульба». Літературознавець Микола Петров ще в 1884 році зазначив, що під час її написання Гоголь користувався головним чином літописами, мемуарними записами й творами Г.-Л. Де Боплана, Ф. Туманського, М. Стрийковського та ін. Окрім того, письменник спирався на українські народні думи й пісні.
Якщо порівняти образ літературного героя Тараса Бульби зі славетним наказним гетьманом і полковником Остапом Гоголем, то побачимо між ними багато аналогій. Обидва були полковниками війська, мали синів приблизно одного віку. Сини полковника Остапа Гоголя навчалися у виші Львова. Так само й літературні Остап з Андрієм здобували освіту, хоча й у Києво-Могилянській академії. У повісті Миколи Гоголя старший син Тараса загинув від рук поляків. Тут простежується пряма лінія з долею синів пращура письменника: один із них (теж старший) загинув 1671 року від рук жовнірів, а інший перейшов на бік поляків, які перед тим вбили його брата. Сам же, утікаючи від польської погоні, під час переправи через Дністер,  полковник Остап ледве не загинув. Це нагадує відомий сюжет із втечею від «ляхів» Тараса Бульби. Отже, можна зробити висновок, що прототипом відомого літературного героя повісті «Тарас Бульба» був заслужений козацький старшина – полковник Подільського полку та наказний гетьман Остап Гоголь. 
Т. Пішванова слушно зауважує, що історичне тло для повісті «Тарас Бульба» скомпоноване в основному із трьох джерел. Серед них – «Опис України» Гійома де Боплана, «Літопис Самовидця», автором якого, ймовірно, є Ракушка-Романовський Роман. На думку дослідниці, саме з останнього твору до Гоголевого «Тараса Бульби» потрапив опис польських тортур, відомості про те, що в польсько-козацьких війнах брали участь деякі євреї, а також запозичена інформація про епізод за участю головного героя його повісті Тараса Бульби. Мається на увазі реальна історична подія – повстання Якова Остряниці [44].
Починається повість розповіддю автора про зустріч головним героєм Тарасом Бульбою синів-семінаристів із навчання. Тарас пишається синами, але водночас їх застерігає, що наука – це дуже добре, але школа життя зовсім інша. А тому він уважає, що найкраще відвезти їх якнайшвидше на Запорожжя, оскільки старий полковник щиро переконаний, що саме там справжня наука. На приїзд синів Бульба звелів скликати всіх своїх побратимів і коли зійшлися гості, то батько погордо сказав, що незабаром відправить синів на Січ, щоб набралися розуму й мудрості козацької, убачаючи щастя в перемозі над ворогом. Він бажає Остапу й Андрію міцного здоров’я й по-справжньому козацької удачі, щоб вони мужньо боронили Вітчизну від усіх ворогів («і турків били, і татарву били»), але якщо ляхи зачеплять нашу віру православну,  «щоб і ляха били...» [45, c. 2].
Тарас мав тяжкий характер, був упертим, загартованим і незламним, справжнім козаком, в його образі Микола Гоголь втілив збірний образ козацтва загалом. Він наголошує, що козаки – це здебільшого люди, які втратили все («оселю й покрівлю»), а тому, коли осідали на пожарищах своїх обійсть, робилися по-справжньому відчайдушними, а надто перед лицем постійної небезпеки. Така людина звикала без страху дивитися хижим сусідам просто у вічі, забуваючи про те, чи є щось на білому світі таке, чого вона злякалась би. От саме на такому тлі, на думку автора уславленої повісті «Тарас Бульба» й «завелося козацтво – цей широкий заміс української натури…» [45, c. 4]. Повсякчасна необхідність боронити свої землі від трьох різних націй постійно спонукала козаків до подвигів і виховувала в них «впертість духу», що було справді надзвичайним виявом української нескореної сили [45, c. 4]. Дійсно, козаки мали надсилу, яка випрацьовувалася роками неволі й боротьби за незалежність. Такий був Тарас Бульба – справжній патріот, мужній і нескорений, такими бачив своїх синів, не зважав на те, що дружина чекала з навчання дітей рік, прагнула хоч тиждень потримати їх біля себе, але Тарасове слово було для неї законом, якщо він надумав навчити хлопців правді життя, то ніщо зупинити його не могло.
Микола Гоголь змальовує зовнішність козаків, що гармонійно переплітається з їхнім внутрішнім світом. Смагляві лиця козаків в  художній уяві Миколи Гоголя свідчать про те, що це справжні лицарі, які вже добре загартовані в багатьох битвах і «скуштували всякої всячини». Саме такою перед читачем постає Запорізька Січ. За словами письменника, Січ – це і є те «гніздо», з якого й вилітають ті, кого він порівнює з гордими орлами,  левами. Саме звідси, наголошує автор по всій Україні «розливається козацька воля» [45, c. 14]. Тарас Бульба дуже пишався своїми синами, дивився на них і в самого запалювалася молодецька вдача. Автор підсилює описи художніми засобами, зокрема порівняннями, метафорами, окличними реченнями. 
Швидко сини Тараса звикли до життя козацького, січові звичаї, нескладна система управи не напружували, а от закони покарання дещо змушували задумуватися. Коли якийсь козак прокрався, то його, «як безчесника», за давнім неписаним законом прив’язували до стовпа, який стояв на майдані. А біля того стовпа клали кия, аби кожен, хто йде мимо, зміг «почастувати його по щирості». Так незрідка «забивали його на смерть». Прикметно, що для того, хто не платив борги, було інше, але не менш страшне покарання. Його прив’язували до гармати [45, c. 16]. Але найбільше враження на Андрія й Остапа справила страшна кара за вбивство, козаки викопували яму, опускали туди живого злочинця, на нього ставили труну з тілом ним убитого, а тоді обох засипали землею. Козацькі виховні та освітні процеси були сконцентровані навколо основного питання життя та діяльності козацтва – питання служби та підготовки ресурсу. Козаки несли військову службу постійно. У періоди смут, оголошення воєнного стану та інших соціально-політичних катаклізмів виступали на захист батьківщини. Ставлення козаків до організації навчання, педагогічного виховання вирізнялося найсерйознішим підходом і достатньою суворістю. Непоодинокими були випадки тілесних покарань, широко діяла система примусів, заборон і обмежень. Коли справа стосувалася покарання, то вона набувала форми своєрідного ритуалу, де головним завданням ставилося не власне покарання того, хто провинився, а усвідомлення ним своєї провини перед іншими січовиками. 
На першому місці для козаків – закон братства та вірність присязі. Братство – це висока духовна спільність людей, об’єднаних свідомістю національної відповідальності перед святою вірою та вітчизною. Сенс життя запорожців – у війні, а для воїна в битві важливо, щоб поряд пліч-о-пліч був товариш, який розділить важкості похідного життя, а в потрібну мить прийде на допомогу. Жорстока кара чекає на того, хто порушить цей закон. Головний обов’язок і честь козака – дотримуватись лицарського товариства. Герой Гоголя акцентує, що за все своє життя ніколи не чув такого, щоб якийсь козак покинув у біді чи зрадив свого товариша. На основі цих понять можна зробити висновок, що дружба – це взаємини, засновані на відкритості, повній довірі, спільності інтересів, відданості козаків одне одному, їхньої постійної готовності будь-якої миті прийти на допомогу. Дружні відносини безкорисливі, у них людина отримує задоволення від того, що дарує почуття іншому.
Козаки сприймали смерть як фатальну необхідність, логічне завершення життя, продиктоване патріотизмом, осмисленням підпорядкованості власної сутності національній ідеї. Козаки йшли на війну й розуміли, що життя в них коротке, а славна смерть заради батьківщини є почесною, тим більше, що січовики вірили в життя душі після смерті. Нехай буде хоч усе поле,  облоги і шляхи щедро засіяне їхніми шляхетними білими кістками й напоєне безмірно їхньою козацькою кров’ю, покрите розтрощеними списами й шаблями возами, а чубаті козацькі голови всюди порозкочуються, але, як наголошує автор повісті, для справжнього козака є великим щастям знайти вічний спочинок «у широкім полі на вільній волі» [45,c. 54].
Із розумінням трагічності завершення життєвого шляху людини бачимо славне, гідне, духовне поривання ролі захисника, що є концепцією козацької волі. Гоголь особливо наголошує, що коли вже доведеться вмерти, ніхто так не зможе зустріти смерть, «як ми, ніхто!». Не вистачить у них на такий подвиг «мишачої відваги їхньої!» [45, c. 55]. Смерть на війні. У ній є смерть як жертва свого життя в ім’я піднесених цінностей. Це насамперед смерть під час захисту батьківщини, тобто героїчна, – це слава.
Ставлення до зради в повісті Гоголя можна проаналізувати з трьох позицій: самого Андрія, козаків і з погляду оповідача, що складніше, ніж категорично сувора реакція Тараса, продиктована військовою етикою. Він, звичайно, не виправдовує свого героя, але співчуває йому. Побачивши перед собою Тараса, Андрій затремтів усім тілом і пополотнів. У цю мить він забув про все і бачив «тільки страшного батька» [45, c. 61]. 
Цікава й позиції Андрія. Для нього Вітчизна не Україна, як для його товаришів по зброї, а те, що, мовляв, шукає душа, те, що для душі є наймилішим. А тому, звертаючись до коханої польської панночки він  зауважує «Моя вітчизна – ти!». І цю свою «вітчизну» він готовий захищати до останнього подиху навіть від своїх тепер уже колишніх товаришів по зброї [45, c. 39]. Саме заради цієї своєї «вітчизни», польської панночки він і відважився на зраду. Гоголь порівнює закоханого чоловіка з підошвою, котру якщо намочити у воді, можна гнути як хочеш і «вона буде гнутися» [45, c. 39]. Руйнівний конфлікт гранично загострений, представлений у трагічному звучанні, бо сам батько карає відступника, забираючи життя в рідного сина «Я тебе породив, я тебе й уб’ю» [45, c. 61]. У цей кульмінаційний момент у Тараса виявилося особливе, козацьке, розуміння батьківства. Він голова всієї козацької «сім’ї», усього братства. Недарма запорожці полку звуть його батьком. Січ – ось їхня справжня сім’я. І щойно народжуються особисті, індивідуальні почуття відбувається випадання з цієї родової епічної цілісності. Померти безчесно для козака – означає загубити свою душу й знеславити себе на цій землі.
Досить цікавою ця сцена була в зображенні засновника театру корифеїв Марка Кропивницького, який зазвичай виконував роль Тараса Бульби у виставі за п’єсою Костянтина Ващенка-Писанецького «Тарас Бульба під Дубном» (за М. Гоголем). За словами Івана Мар’яненка, котрий незрідка грав разом із «батьком українського театру», перед вирішальною битвою з поляками герой Кропивницького занепокоєний зникненням Андрія. У нього на мить закрадається думка про зраду, яку він намагається відігнати. Це відчуття передається глядачам через інтонації голосу актора, міміку. Цей вельми тонкий психологічний прийом був, мабуть, під силу лише такому велетню сцени, як Кропивницький. Та ось Тарас довідався про зраду молодшого сина і в його очах відразу «замигтіли блискавиці», а з уст лунають страшні прокльони. Водночас починається бій. Рубаючи своїх колишніх товаришів направо й наліво, на сцені з’являється Андрій. І тут, як грім, лунає Тарасове: «Стій!». Під важким поглядом батька Андрій ніби кам’яніє. А далі відбувається усім відома сцена. Тарас, ледве стримуючи страшенну лють, говорить: «Ну що, синку, допомогли тобі твої ляхи?». Зовні старий полковник начебто спокійний, однак в його очах читається величезна психологічна напруга, внутрішнє клекотіння гніву і водночас розпачу, болю й сорому, як слушно зауважує Іван Мар’яненко. «Так продати віру, продати своїх», – востаннє говорить він сину-зраднику, на якого в нього було стільки сподівань. А потім лунає постріл. Зойк. І Андрій падає мертвим [97, c. 39].
Доречно звернути увагу на те, що сцена вбивства батьком сина-зрадника знайшла відображення й у творах інших українських письменників, зокрема в оповіданні Олександра Довженка «Відступник». Тут теж батько й мати проклинають свого сина, який під час Другої світової війни добровільно здався окупантам і малодушно видав їм своїх товаришів по зброї. Однак зрадників ніхто не поважає, навіть вороги, які, вповні скориставшись зрадницькими послугами Мефодія, відступаючи, викинули його з ешелону, немов якийсь непотріб. Не знайшов підтримки зрадник і вдома. Батько власноруч із німецької гвинтівки (це теж досить символічно) стріляє в сина-зрадника, і «відступник покотився в яр з пробитим черепом» [59, с. 575].
Досить майстерно подібну сцену зобразив у своєму романі «Чорний Ворон» і сучасний український письменник Василь Шкляр. Проблема зрадництва, як зауважує А. Новиков, особливо хвилювала обох письменників, оскільки була чи не основною причиною того, що козаки потерпіли поразку й у повісті Миколи Гоголя «Тарас Бульба» в романі Василя Шкляра «Чорний Ворон». Гоголь, як відомо, ґенезу зради, що за християнським ученням є смертним гріхом, досить майстерно демонструє, змальовуючи образ молодшого Тарасового сина Андрія, якого батько виховував як типового українського козака, захисника Вітчизни. Але сталося так, що Андрія згубило кохання до доньки польського воєводи, тобто представника ворожого стану. Цей же самий любовний сюжет досить вдало використав і Шкляр, котрий, по суті, спроєктував його на своїх персонажів. У Шкляревому романі образу Андрія відповідає Куземко – молодший брат хорунжого Вовкулаки. Той і той були справжніми козаками і своєю службою могли б принести чимало користі Вітчизні. До того ж обидва були вельми вродливими, однак сталося так, що вони закохалися в дівчат з ворожого стану. Андрій, як уже йшлося, у доньку польського магната, а обраницею Куземка стала донька цирульника – єврейка Ціля Борух. І заради цього нерозсудливого кохання обидва зрадили все найдорожче, що тільки може бути в житті людини – і Вітчизну, і товаришів по зброї, і навіть своїх найрідніших людей. Андрій – свого батька, старого козацького полковника Тараса Бульбу, який кілька десятиліть вірно служив Батьківщині, а Куземко – свого старшого брата, який був йому, по суті, за батька й теж самовіддано  боровся зі зброєю в руках за незалежну Україну на початку 1920-х років. 
Показово, що в загартованого в боях Вовкулаки так само не здригнулась рука, коли він дізнався про зраду молодшого брата, котрого, як наголошує Шкляр, він любив більше за власне життя. Він завжди навіть називав його пестливо Куземком (повне ім’я Кузьма). Для Куземка старший брат, як і старий Тарас для Андрія, теж був незаперечним авторитетом, а тому він і не подумав схопитись за зброю, коли зрозумів, що Вовкулака має намір його вбити за зраду. Варто звернути увагу й на те, що у свою останню мить ні Гоголів Андрій, ні Шклярів Куземко не згадали ні про зраджену Вітчизну, ні про батька, матір чи брата, а в обох на устах були лише імена їхніх пасій, заради яких вони й перейшли в стан ворогів. Куземко лише перед смертю попросив брата не вбивати його кохану [104, с. 102 – 103].
Створені Гоголем образи в повісті «Тарас Бульба» стали класичними, оскільки на прикладі старого Тараса і його старшого сина Остапа, низки інших запорожців письменник зобразив типових українських козаків, сенсом життя яких є захист Вітчизни від окупантів. Заради цієї великої й шляхетної мети вони не роздумуючи поклали свої життя на вівтар Вітчизни. Ці образи, по суті, безсмертні, оскільки кожному поколінню їх легко спроєктувати на своїх сучасників, котрі так само, як і Гоголеві герої, із гідністю захищають Батьківщину, а надто в роки іноземної навали, як це було, наприклад, на початку ХХ століття. Досить майстерно образи тодішніх захисників України зобразив згаданий уже Василь Шкляр у романах «Чорний Ворон» і «Маруся». А в роки німецько-радянської війни Олександр Довженко в низці своїх кіноповістей і оповідань. Так, у кіноповісті «Україна в огні» він змалював типову козацьку родину, яку зовсім невипадково наділив прізвищем українським Запорожці. У цьому творі глава сімейства Лаврін Запорожець і всі п’ять його синів у тяжку для Вітчизни годину, як і Гоголеві герої, стали на її захист. А старший син Лавріна, Роман, очолив партизанський загін. Роман Запорожець, як і Гоголів Тарас Бульба зі своїми козаками, гуляв на чолі партизанського загону по окупованій нацистами Україні, підриваючи ворожі потяги, склади з боєприпасами й знищуючи непрошених гостей. 
Досить легко таких героїв, справжніх українських козаків, готових пожертвувати власним життям заради Вітчизни, можна віднайти і в добу теперішньої російсько-української війни. Яскравим прикладом такого героя-козака можна вважати Олександра Мацієвського, який, потрапивши  в полон до рашистів, як і Гоголів Остап, не став на шлях зради, не став плазувати перед ворогами, а, гордо дивлячись у дула націлених на нього ворожих автоматів, з гідністю пішов у безсмертя. Останніми його словами були: «Слава Україні!». Образ Олександра Мацієвського, постаті інших незламних українських героїв ще, поза сумнівом, знайдуть своє втілення в прозі та поезії, кінофільмах багатьох українських митців, а, можливо, і не тільки українських. 
Прикметно, що класичним став і образ Гоголевого Андрія, на прикладі якого геніальний український письменник змалював постать зрадника. Таких андріїв, які за певну подачку – гроші, посаду чи якісь інші преференції, на жаль, так само чимало можна віднайти як у художніх творах послідовників Гоголя, так і в реальному житті. 
Гоголь порівнює запорожців із билинними богатирями: Тарас постає в повісті монолітною, цільною, величною фігурою, втіленням національного духу, патріотом, головне для якого – визволення рідної землі від ворогів. Це людина могутньої волі, яка створена для битв, нещадний до ворога, суворий і волелюбний, навіть смерть старшого сина він сприймає гідно. Остап усі немислимі тортури і катування виніс як велетень. Не почули вороги з його уст  ні жодного крику, ні стогону. Навіть тоді, коли кати перебивали його руки й ноги, коли серед мертвої тиші чутно було страшний хряскіт його кісток, а панянки не могли втриматися і відвернули свої очі. Гоголівський герой Тарас Бульба мав усі якості козака, він переймався, що сина молодшого виховав не в дусі патріотизму, картав себе за це. Але стійкість волі, незламність Остапа, гідна смерть згладили прикрощі від зради Андрія Батьківщині.
Загибель обох синів і самого Тараса у фіналі глибоко символічна. Переривання героїчного роду Бульби означає відхід із життя богатирства як основного показника духу козацтва. Показовою є й страта Тараса. Його вороги залізними ланцюгами припнули до стовбура дерева,  руки прибили цвяхом, піднявши вище, аби видно було звідусіль, й розклали багаття під деревом. Однак, наголошує автор повісті, немає у цілому світі таких пекельних мук і такої сили, яка здолала б козацьку силу. 
В останні хвилини життя Тарас думав не про себе й тяжку смерть від вогню, він бачив своїх побратимів, вболівав за їхню долю, намагався підказати вихід із ситуації, але вітер не доносив його слова, старий козак щодуху закричав у простір і цього разу його почули. Тепер він міг відходити в небуття зі спокійною душею, товариство було врятоване, Тарас ішов назустріч Остапу, який помер у страшних муках від катувань, але з легким серцем, бо почув слова батька, який був поряд. 
Саме патріотизм є духовним надбанням особистості, одним із найважливіших компонентів суспільної свідомості та фундаменту суспільної та державної систем, що становить духовно-моральну основу їх життєдіяльності. Складником патріотичного виховання є військово-патріотичне, спрямоване на формування готовності молоді до служби, виховання в громадян країни любові до Батьківщини, прагнення до її збройного захисту. А от прагнення козацької слави походить від головного душевного переживання героїв повісті – захисту своєї землі та віри, яке є емоційним стрижнем ліричного сюжету. Козаки розлучаються з рідною хатою, ненькою, мріючи про славу воїна-захисника, вони готові вступити до нового життєвого простору, де можна здобути славу захисника Вітчизни та віри, і жадають у майбутньому подібної долі. Тому такий зрозумілий читачеві повісті «Тарас Бульба» смуток автора та героїв повісті щодо загибелі козаків, адже з їх відходом зникають, переводяться могутні захисники, зникає козацька слава. 

2.3. Гоголівська рецепція і компаративістичний дискурс
Микола Гоголь є вічною загадкою для людства. Він один із тих письменників, які черпали інформацію в «небесному архіві», не завжди й не до кінця розкривали джерела походження своїх образів. Як і в переважної більшості геніїв, гоголівська душа була ареною боротьби сил небесних та інфернальних. Тому теми й сюжети його творів, персонажі, мали міфо- та демонологічне коріння. Очевидно, що джерела творчого натхнення письменника варто шукати в українському фольклорі: легендах, міфах, переказах, казках, магічних дійствах, традиціях, віруваннях, піснях, загалом в українській ментальності. Вибір митця завжди був паритетним між силами добра і зла, між відданістю своєму народові й патріотизму. Його безсмертні творіння: «Вечори на хуторі біля Диканьки», «Вій», «Тарас Бульба», «Мертві душі», «Ревізор» та багато ін.), стали бестселерами, і до сьогодні перевидаються знову й знову по всьому світі, їх інтерпретують у кінофільмах і театральних постановках.
Наразі творчість Миколи Гоголя досліджується в новому форматі – через мистецтво, це й виклики сучасним досягненням суспільства в царині комп’ютерної графіки, нова інтерпретація, постановка. Спираючись на оригінальний твір, сучасні митці створюють ілюзію, й потім читач чи глядач проводить паралелі між двома світами, фантастичним і реальним. 
Україна теперішня потерпає від повномасштабного вторгнення російських військ. Війна – це зло. Люди в сучасному світі повинні це розуміти, як ніколи раніше. Зміни починати потрібно з себе, адже єдине, що ми насправді можемо – довести, що війна – це механізм вбивства, а методи розв’язання конфліктів таким чином – це насилля. Війна несе смерть і горе, злидні, війна руйнує долі не лише окремих родин, а й цілих народів. Якщо вдуматися в ці слова, стане зрозуміло, що війна за своєю сутністю – антилюдське явище, тобто не просто проблема двох чи кількох держав, а криза всього світу. Зараз нашу рідну землю боронять воїни ЗСУ, яких можна порівняти зі славетними воїнами-козаками.  
Тема козацтва є особливо актуальною. Тому творчість Миколи Гоголя викликає неабиякий інтерес у науковців, зокрема дослідженню феномену гоголезнавтва присвячено чимало розвідок (Ю. Андрухович, П. Дунай, О. Будугай, А. Новиков, П. Михед, М. Жулинський, О. Ковальчук, Г. Самойленко, Н. Жаркевич, К. Ісаєнко, І. Стребкова та ін.).
Постать письменника в сукупності з його творчістю є, безсумнівно, геніальним, фантастичним, неймовірно цікавим та провокувальним кампаративістичним дискурсом. Зрозуміло, що кожен складник цього володіє всіма характеристиками цілого, має власну художню енергетику, комунікативну мотивацію та інтерпретаційне буття, що характеризують її впродовж усього історичного плину. Геніальна його повість «Тарас Бульба», як і талановиті Шевченкові твори, не тільки відроджувала пам’ять про вільне,  героїчне й славетне минуле українського народу, а й, поза сумнівом, вельми серйозно  впливала також на розвиток «їх національного самоусвідомлення» [63, с. 15]. З огляду на це, Павло Михед зазначає, що згадана Гоголева повість була тим твором, який мав величезний уплив на розвиток національної свідомості українців. Він став справжньою епопеєю козацької доби «втілив високі взірці героїзму, звитяги, великої мужності й самопожертви в ім’я свободи козацької та своїх товаришів – оборонців християнської віри» [102, с. 15]. Окрім того, важливо звернути увагу й на  ранні повісті Миколи Гоголя, які, по суті, стали взірцем національної класичної епіки, передусім у плані трактування минулого. Звернення Гоголя цього періоду до минулого України, швидше за все, можна вважати як спонтанне, напівсвідоме прагнення відобразити й зафіксувати ті форми української культурної ідентичності, які в його добу під тиском російської імперської уніфікації вже зникали. 
Анатолій Новиков слушно зауважує, що повісті Миколи Гоголя приваблювали багатьох національних драматургів наступних поколінь передусім невичерпним джерелом багатої духовної спадщини нашого народу, що як згусток енергії була в них акумульована в різних аспектах, зокрема в фольклорному, етнографічному й історичному. Саме тому створені  на основі Гоголевого доробку драми й комедії, окрім своєї основної естетичної функції, мали ще й важливе просвітницько-патріотичне значення, були гарним  стимулом для пробудження національної свідомості уярмленого українського народу. Завдяки цим драматичним творам потомки вільнолюбного українського лицарства мали змогу дістати певні відомості про життя і побут своїх предків, їхніми вільнолюбними традиціями, а також героїчною боротьбою зі своїми поневолювачами [104, c. 373].
Григорій Самойленко вперше здійснює текстологічне порівняння повісті Миколи Гоголя «Тарас Бульба». На його думку, сьогодні посилюються «героїко-патріотичні сторони тексту повісті М. Гоголя». Для цього застосовуються сучасні засоби, що пов’язані не тільки з реалістичним і до певної міри  романтичним трактуванням Гоголевих образів, а й з більш  широким зображенням обставин, у яких діють герої твору. Саме соціологічний, мистецький та текстологічний  аналіз дозволив виявити, чому згаданий твір Миколи Гоголя був таким актуальним для українців  у ХІХ – на початку ХХІ ст., яке місце він займав раніше й досі займає в житті нашого народу, який  завжди «прагнув до свободи і незалежності» [44, c. 572].
Як зазначає Микола Жулинський, Тарас Шевченко й Микола Гоголь – це «дві половинки великого українського серця», яким  ніколи  не судилося стулилися. Вони так ніколи і не зустрілися, не поговорили, не пожартували та  не заспівали народних українських пісень, оскільки лиха недоля  рознесла їх по різних світах. Микола Гоголь змушений був  усамітнитися в різних країнах Європи, а Тараса Шевченка занесло в пекельні  піски – далеко від України. Микола Жулинський акцентує на тому, що обидва українськім генії завжди живилися  щедрими соками багатої духовної спадщини України, передусім її історією, народнопоетичною творчістю, міфами, легендами, переказами тощо.
І Гоголь, і Шевченко в ту добу були свідомими українцями, а їхній внутрішній світ був наповнений українською історичною міфологією, національними обрядами й звичаями, казками, а також «емоційним  переживанням життя й побуту земляків» [44, c. 21].
До цього варто додати, що Гоголь мав величезний уплив на Тараса Шевченка. Це, напевно, можна пояснити передусім тим, що його сатира  була співзвучна з поетовим  сприйняттям  тогочасної дійсності. Кобзар досить високо поціновував уславлені «Вечорі на хуторі біля Диканьки». До смаку йому була й геніальна комедія «Ревізор», прем’єра якої відбулася у Петербурзі в 1836 році, тобто в період, коли Шевченко перебував у північній столиці, а отже, будучи неабияким театралом він, очевидно, знайшов змогу побувати на спектаклі. Якщо не на самій прем’єрі, то принаймні на якійсь іншій виставі. 
По-справжньому зачарований був поет і Гоголевою поемою «Мертві душі», про що він писав в одному зі своїх листів (від 7 березня 1850 р.) до своєї доброї знайомої княжни Рєпніної. Кобзар згадує, зокрема, про те, що колись випадково у них зайшла мова про «Мертві душі» і пані Варвара досить сухо відізвалась про цей Гоголів твір. Однак пізніше вона змінила свою оцінку на більш позитиву, і це митцеві вельми сподобалось. Шевченко називає «Мертві душі» безсмертним творінням, а самого автора поеми характеризує як особистість, що має  надзвичайно глибокий розум і відзначається великою людяністю [130, с.53 –54].
У цьому контексті не можна не згадати й про те, що в 1844 році з-під пера Шевченка з’явилася поезія «Гоголю». У цьому творі автор називає Гоголя великим другом і братом й досить точно висловлює сутність їхніх муз, зауважуючи: «Ти смієшся, а я плачу, Великий мій друже» [130, с. 284].
Наголосимо на тому, що 2005 року Львівська «Кальварія» видала нову унікальну серію «INDIVIDUEL ПЕРШОТВІР» книжкових пар, герої яких є віддзеркаленням одне одного в часі й просторі. Найпершою «парою» зазначеної серії став український переклад оригіналу повісті Миколи Гоголя «Тарас Бульба» в першій редакції, що побачила світ 1835 року в збірці «Миргород» та роман Василя Шкляра «Елементал». Звичайно, обидва тексти після їх оприлюднення викликали шквал критики. О. Будугай акцентує на злободенності обох творів й пропонує здійснити глибоке їх переосмислення, адже ідейно-естетична цінність «Тараса Бульби» з роками тільки зросла, а надто для молодших поколінь читачів, які переосмислюють шедеври національної класики передусім під кутом зору сьогодення. На думку дослідника, вони вступають у діалог з текстом Гоголевого твору і разом із письменником, по суті, створюють уже нову художню цілісність. Це незвичайна літературна «пара» – повість Миколи Гоголя й роман Василя Шкляра – поки що не є предметом ретельної інтерпретації, попри те, що потребує спеціальних літературознавчих розвідок із застосуванням новітніх методів аналізу [44, c. 31]. 
В ідейному змісті обох творів великої значущості набувають риси української ментальності, зокрема, риси козацького характеру, взірці поведінки січовиків, генотип українців, що важко вилучити з підсвідомості народу, тобто основа міцної родової пам’яті.
Центром гоголезнавства, авторитет якого визнано як в Україні, так і в осередках інших країн світу є Ніжинський державний університет імені Миколи Гоголя. Саме тут народилися «Гоголезнавчі студії», проходять міжнародні наукові конференції, друкується монографічний аналіз питань біографії та творчості митця. 2020 року саме тут, у Ніжині, сталася видатна подія – була надрукована енциклопедія «Микола Гоголь і Україна». Її автором є видатний науковець – Григорій Васильович Самойленко, ініціатор вивчення спадщини М. В. Гоголя. Його перу належать близько 500 праць, серед них монографії, присвячені саме Миколі Гоголю.
Енциклопедія розпочинається авторським словом, пафос якого – національні, українські коріння Миколи Гоголя. Митець завжди залишався українцем у душі, у турботах про долю України, така акцентуація уваги на національному складнику світосприйняття митця, художній моделі та картині світу у його творах обумовлена не тільки назвою праці Г. В. Самойленка. Увага до національного коріння гоголівської творчості дуже важлива наразі для кожного українця, його самосвідомості, для усієї країни взагалі, особливо в такий складний час воєнного періоду. Г. В. Самойленко слушно зауважує, що Микола Гоголь давно вже став письменником світового масштабу, однією з найвеличніших постатей світової літератури. Однак ми  сьогодні цілком справедливо вважаємо, що він так само належить українському народу [44, c. 4]. 
Енциклопедія містить понад 900 статей, завершується короткою хронікою життя і творчості Миколи Гоголя, пов’язаною з Україною. Ця студія – результат невпинної й кропіткої праці, бо до деталей проаналізовано буття письменника: його листування, зустрічі, подорожі, художня діяльність. Така хроніка має величезне значення насамперед для кожного науковця, який досліджує зв’язок між творчістю Миколи Гоголя та його життєписом, подіями у світі – усім тим, що мало вплив на формацію письменницької слави.
Статті енциклопедії різноманітні за своєю тематикою, що охоплює всі типи мистецтва, які пов’язані з творчою спадщиною Миколи Гоголя, розміщені численні раритетні сторінки газет, світлини акторів, видатних режисерів. Наприклад, фрагмент сторінки газети «Правда України» 4 квітня 1944 року зі статтею «Співець народу-богатиря» до 135 річниці з дня народження письменника, наведені в енциклопедії ілюстрації заслуговують на те, щоб стати окремим об’єктом інтермедіального дослідження, енциклопедія містить інформацію про видатних перекладачів творів Гоголя українською мовою.
Багато уваги автором енциклопедії приділено науковому доробку осягнення життя та творчості Миколи Гоголя. Окремі студії присвячено Н.  Крутиковій, одному із засновників гоголезнавства в Україні, П. Михеду, ініціатору й керівнику Гоголезнавчого науково-методичного центру в Ніжині, завідувачу відділу слов’янських літератур інституту літератури імені Тараса Шевченка НАН України, а також таким видатним гоголезнавцям України, як В. Мацапура, С. Абрамович, О.  Киченко, В. Звиняцьковський. Завдяки цим розвідкам формується цілісна картина проблематики кола наукових інтересів гоголівської спадщини українськими вченими.
Особливу увагу приділено доробку сучасників Миколи Гоголя – письменників, етнографів, істориків, фольклористів, зокрема М. Максимович, О. Бодянського, М. Костомарова, О. Данилевського – усім, хто оточував митця та вболівав за долю української культури, намагався зберегти пам’ять про велике минуле України, зокрема козацтво, зробив свій внесок у збереження національної культурної спадщини.
Українська спільнота сприймає творчість великого митця вкрай неоднозначно, з одного боку, письменника охрещують зрадником, який пішов на службу до московитів і своїм геніальним доробком збагатив їхню вбогу драматургію, надав нового напряму літературі, із другого боку, вважаємо, що писав Гоголь тією мовою не тому, що українська мова на той час здавалася лише наріччям, а її засоби й норми бажали удосконалення, а ще не можна було показати нікого, крім українського селянина, але й тому, що митець мав за мету змалювати образ України та її культуру, зробити доступним широкому загалу, подібно тому, як це сталося з українською піснею та музикою, яку приховували від освіченої спільноти. 
Доба Гоголя – це доба романтизму в культурі, що викликала неабиякий інтерес до народності, історії, культури в найрізноманітніших її проявах. Саме йому вдалося відкрити загальне поетичне тло України, стати «бардом козацької старовини».
Тема козацтва в Миколи Гоголя розкрита на досить високому рівні, майстер слова вважав козацтво явищем винятково слов’янського духу. У «Книзі всякої всячини» також натрапляємо на такі історичні документи, як «Декрет Миргородської ратуші 1702 р.», універсали гетьмана Івана Скоропадського за 1711 та 1728 роки. Ці нотатки з історичного минулого засвідчували бажання молодого гімназиста більш професійно займатися історією. Українець за походженням і духом мріє написати працю з історії українського козацтва та створеної ним держави – Гетьманщини, поступово його плани зростають і він задумує створити багатотомну історію України, засновану на таланті власного народу. Саме про таке спрямування своєї розвідки можна розуміти зі слів письменника в одному з листів до Михайла Максимовича, у якому ідеться про те, що особливо великою цінністю для Гоголя представляють народні пісні, оскільки вони допомагають йому краще осмислити певні історичні події. Ці народні перлини, як зауважує автор «Тараса Бульби», додають нових рис у його історію. Завдяки їм йому стає набагато зрозумілішим, на жаль, тепер уже минуле життя, і тепер уже, на жаль, колишніх людей  [44].
Микола Гоголь неодноразово звертається до своїх рідних із проханням відшукати йому історичні документи та матеріали. Так, 2 лютого 1830 року в листі до своєї матері у Василівку він просить відшукати для нього записки якогось старовинного роду чи старі рукописи періоду Гетьманщини або щось інше такого плану [44]. Це є підтвердженням думки про те, що саме тоді Гоголь задумав написати фундаментальну працю не загалом з української історії, а саме працю, яка б висвітлювала б минуле Гетьманщини.
Листи із записів Гоголя за 1831–1832 роки, віддзеркалені Пантелеймоном Кулішем, засвідчували, що вже з цього часу в чорнових варіантах задумів письменника просвітлювалася оригінальна художня концепція репрезентації історії України, яка потім була розвинута у творах. 
Письменник захоплювався збірником «Запорозька старовина», який було видано в Харкові викладачем університету Іполитом Срезневським. Гоголь показав Срезневському одне з основних завдань своєї праці, яка полягала в тому, щоб змалювати український народ у перемозі й битвах за рідну землю. Як слушно зауважує гоголезнавець В. Денисов, винятково «до осені 1835 року в Миколи Гоголя було два задуми: по-перше, написати «поетичну» історію українського народу, по-друге, підготувати велику наукову працю з історії України – «Малоросії» [56, С. 101]. Передусім це підтверджувалося авторським підзаголовком у «Миргороді». 
Про величезне бажання змалювати минуле українського народу Микола Гоголь пише до Михайла Максимовича 1833 року. У цьому посланні йдеться про те, що автор його взявся за створення історії України, яку він називає єдиною й бідною. Притому письменник акцентує, що пишеться йому досить легко, думки його стали тихішими й стрункішими й у нього склалося враження, що він зможе сказати в цій своїй праці багато чого такого, про що до нього ще не говорили [44].
У процесі навчання в Ніжинській гімназії Микола Гоголь розпочав збирати та переписувати різноманітний фольклор, складниками якого були пісні та думи, зокрема присвячені Петру Сагайдачному, Петру Дорошенку, Богдану Хмельницькому. Це була задумка написання не сухої академічної праці, а живої й поетичної історії народу на матеріалі народних пісень, оскільки в літописах він не зміг віднайти те, що йому було потрібно. Натомість кожен звук пісні говорить, наголошує митець, набагато колоритніше й жвавіше про минувшину, ніж досить мляві й короткі літописи. Притому, на думку Гоголя, ці записи навряд чи доцільно навіть називати літописами у справжньому сенсі цього слова, оскільки їхні автори робили свої записи про минуле зазвичай набагато пізніше, ніж, власне, відбулися самі події. А відтак у таких літописах може бути багато неточностей, якщо врахувати ту обставину, що з роками  пам’ять літописця могла суттєво притупитися [44].
З огляду на те, що з історією України Миколи Гоголя сучасникам так і не вдалося ознайомитися, окремі гоголезнавці почали стверджувати, що це все  взагалі  видумане, містифікація, але не підлягає сумніву той факт, що Гоголь постійно працював над історичними літописами, рукописами, науковою літературою, архівними документами.
На жаль, Микола Гоголь спалив не тільки другий том «Мертвих душ» перед смертю, а й перший історичний роман «Гетьман». Митець думав розпочати свою працю саме з висвітлення художніми засобами визначальної ролі козацтва в українській історії.
Усі літературні твори Миколи Гоголя з української тематики можна назвати українськими або козацькими з огляду на те, що в кожній із них так чи так  висвітлюються сюжети, пов’язані з козацтвом. 
У грудні 1830 року в літературному альманасі «Північні квіти на 1831 рік» був надрукований розділ з історичного роману «Гетьман» під псевдонімом-криптограмою ОООО, а 1 січня 1831 року побачив світ перший номер «Літературної газети», де був надрукований підрозділ із повісті «Учитель» Миколи Гоголя під псевдонімом Глечик. Цей псевдонім письменник пояснював тим, що в розділі історичного роману головною дійовою особою був миргородський козацький полковник Глечик.
Уперше під своїм справжнім прізвищем Гоголь публікується в «Арабесках», де заявляє, що в його творчості ще до «Вечорів на хуторі біля Диканьки» існував «перший історичний роман». Розміщуючи історичні оповідання під назвами «Глава з pоману» та «В’язень. Уривок із роману» в «Арабесках», письменник розтлумачував, що з роману, який мав назву «Гетьман» (перша частина цього твору була спалена, оскільки автор був нею незадоволений), два розділи, що раніше були надруковані в різних періодичних виданнях, «містяться у цих збірках». «В’язень» під назвою «Кривавий бандурист. Глава з роману» вперше була підготовлена для друку в журналі «Бібліотека для читання» за 1834 рік, але заборонена літературними цензорами, які знайшли в ньому жорстокі картини страждань і приниження людини.
У романі «Гетьман» Микола Гоголь намагався розкрити образи реальних історичних осіб, зокрема козацьких ватажків Северина Наливайка та Якова Остряниці. Уже в цих літературних спробах бачимо намагання Миколи Гоголя возвеличити роль козацтва та його провідників в українській історії загалом. Гоголезнавці акцентують увагу на присутності у творчості письменника поєднання наукового й художнього, а також подібність ситуацій із літературними та фольклорними творами. У козацьких повістях Гоголь використовував поетику актуальних тоді європейських готичних романів.
1831 року Гоголем були написані ще декілька повістей, які стали складниками збірника «Вечори на хуторі біля Диканьки». В основу однієї з повістей «Страшна помста» було закладено принцип бінарної опозиції концептів «свій» / «чужий», що належить до архетипних структур національної культури. Джерелом для написання повісті стали старовинні народні легенди й перекази, українські думи й пісні.
У «Страшній помсті» автор уперше окреслив найкращі періоди в історії козацтва, які були за гетьманування Петра Конашевича-Сагайдачного та Богдана Хмельницького. 
Окрім політичної історії України, Микола Гоголь звертається й до розкриття художніми засобами козацьких звичаїв і традицій, звичаїв побратимства, проблеми виховання козацьких дітей, що в умовах воєнних дій було надзвичайно важливим. 
Микола Гоголь порівнював українське козацтво з середньовічними лицарськими орденами й задавнив його появу кінцем XIII – початком XIV сторіччя, хоча перші історичні документи про життя козаків на українських землях датуються кінцем XV століття. Основною метою козацтва, яке поступово стало наріжним каменем для українського народу, письменник бачив у боротьбі за рідну православну віру, рідну землю, волю й незалежність. 
У січневому випуску «Північної бджоли» Гоголь надрукував анонс задуманої ним книги про українське козацтво. Письменник зауважує, що він «наважився уявити», як, власне, з’явився цей «войовничий народ», відзначений такою «досконалою оригінальністю характеру», а також подвигів, як йому впродовж трьох століть удавалося зі зброєю в руках відстоювати свої права і релігію. Гоголь підкреслює, що він майже упродовж п’яти років із великою наполегливістю й старанням збирав матеріал, що стосується історії України. І тут же митець звертається з проханням до  освічених читачів надсилати йому копії (якщо не можна оригінали) різних  історичних матеріалів, записок, літописів, ділових паперів, а також пісні та розповіді кобзарів .
Микола Гоголь уважав козацьку славу справою честі й гідності, усе зазначене вище засвідчує бажання письменника долучитися до творення праці про козацтво й козаків як визволителів і захисників українців від іноземних поневолювачів, а сучасні дослідники зазначають, що формування на початку ХІХ століття багатьма українськими літераторами та істориками позитивного й піднесеного образу України, а також козацтва, стало тим міцним підґрунтям, на якому впродовж наступних років невпинно відбувається відродження національної культури.

Висновки до розділу 2
Сьогодні в суспільстві постала нагальна проблема в межах держави – патріотизм її громадян, тема не нова, але звучання її нове – дієвий патріотизм в умовах воєнного стану. Тяжкі випробування випали на долю нашої країни, усього українського народу. Українці – самодостатня гармонійна нація, яка за роки незалежності відчула смак свободи багато в чому: виборі роботи, мови, місця проживання, віросповідання, демократичних і конституційних засад на виборах до вищих органів влади, мобільності в навчанні тощо. Складників патріотизму багато, але в Україні в умовах воєнного стану людина-патріот розкрилася до духовних висот, це дієвий патріотизм простих людей, які сповнені національної гордості, піднялися на захист демократичних підвалин держави, її сакральної спадщини, у центрі яких – людина як найвища цінність. Проблема патріотичного виховання громадян України стала пріоритетним напрямом державної політики на початку ХХІ ст. У цей період затверджено низку державних програм та нормативних актів у галузі патріотичного виховання громадян, у яких визначено комплекс цінностей та ціннісних орієнтацій, найбільш актуальних для цього напряму виховання молоді, механізм інформаційної взаємодії всіх суб’єктів виховання.
Природа патріотичного виховання визначається поняттям сутності патріотизму. Як одна з найважливіших суспільних цінностей інтегрує в змісті соціальні, історичні, духовні, культурні, етнічні компоненти. Це поняття бажано аналізувати в значенні громадського виховання загалом, оскільки містить як складники всі інші види виховання: духовно-моральне, громадянське, екологічне, фізичне. Визначимо й структурні компоненти патріотичного виховання: 1) рівень свідомості; 2) рівень відносин; 3) рівень діяльності. 
Отже, патріотизм – це інтегрувальна основа відродження духовних цінностей українського народу, бо завдяки патріотизму духовне становлення памолоді в умовах воєнного стану відбувається природно, крізь призму корисних справ, вчинків, активності в суспільному житті, усвідомленні приналежності до України. У цьому неповторність українців як нації, органічна цілісність і сила народу, яка в нашій свідомості з давніх-давен. За ці місяці спротиву України ворогові памолодь сформувала в собі найкращі звички та якості: любов до ближнього, відповідальність, терпимість, жертовність, милосердя – найбільш сильні, глибинно ментальні цінності нації. Це свідчить не тільки про успішний процес духовного становлення молоді в умовах воєнного стану, а й прояви дієвого патріотизму, який не прищепити ніякою теорією. 
Важливою є думка, що у світлі виховання освіта постає як інструмент педагогіки, формування чеснот в особистості. Тільки морально вихована й духовно сильна особистість здатна до захисту гідності й незалежності держави. Разом із тим людина завжди стоїть перед вибором, бо все залежить від рівня вихованості та моральних цінностей. Попереду ще багато роботи викладачам і вчителям щодо розвитку механізмів особистісного зростання вихованців, бо після перемоги буде період економічного становлення країни, яка потребуватиме професіоналів і лідерів.
Наголошуючи на патріотичному вихованні молодого покоління, необхідно будувати виховання, охоплюючи героїчне минуле нашої країни. Патріотизм як якість особистості людини проявляється в любові до своєї Батьківщини, відданості, готовності служити їй, прихильності людини до рідної землі, літератури, мови, культури та кращих традицій свого народу.
Мудрість наших пращурів свідчить про те, що виховання завжди здійснювалося з урахуванням народної моралі. У дітей із ранніх років виховували морально-вольові якості: сміливість, рішучість, стійкість, непохитність, волю, кохання, відданість своєму народу та рідному дому. Приклади старшого покоління в бою, труднощі, їхні героїчні та трудові подвиги – завжди навчали бути мужніми, не втрачати силу духу, не послаблювати силу волі та гідно виходити з критичного становища в складній ситуації, що виникає раптово в життєдіяльності людини.
У високоморальної людини сформовані стійкі моральні мотиви, які спонукають її до відповідної поведінки в суспільстві, увага спрямована на формування мотивів поведінки, які забезпечують становлення особистості.
Виховання патріотизму в закладах освіти відбувається на уроках літератури, в позаурочний час, коли фокусується накопичений століттями приклад любові до Батьківщини, уявлення про добро і зло, правду, хоробрість, силу, вірність. Саме таким взірцем є українське козацтво. Народившись козаком, отримуєш право на національну самосвідомість та культуру. Спорідненість по крові передає і особливий стан і духу, і мислення, і суспільні норми. Ставши козаком, несеш у собі особливий моральний ідеал, що передається з роду в рід, залучаєшся в товариство козаків і маєш поводитися гідно, оскільки тебе наділяють правом бути козаком протягом усього життя, а це означає підтримувати стереотипи, що складалися довгі роки. Бути вигнаним із козацтва вважалося найгіршим покаранням, для козака краще смерть, і все ж, не зважаючи на героїчний образ козака-воїна, у його характері відзначається якась двоїстість: то він безтурботний, веселий і відкритий, то раптом сумний, мовчазний і відсторонений. З одного боку, це можна пояснити тим, що козаки жили в постійній небезпеці та непередбачуваних подіях, намагалися використати кожну коротку радість, що випала на їхню долю, з другого боку – люди безмежних степових просторів, філософи та поети в душі – вони часто розмірковували про вічне, про буття, життя та смерть. 
Зазначене вище чітко віддзеркалюється в концепті «козацтво» у творчості Миколи Гоголя. Письменник увіковічнив свій образ у творчості, спираючись на концепцію мистецтва, у якій перше правило: відштовхуючись від дійсності, думка художника слова здатна відтворити оригінальний твір: зовнішнє враження спрямоване до внутрішнього змісту, збагачено душею творця, його вмінням, талантом, майстерністю; друге правило: постійне вдосконалення своєї особистості, ведення життя у згоді із самим собою, світом та Богом; третє: безкорисливе служіння мистецтву, зречення всіх і всього, тобто вимога вести життя, схоже на подвиг. Мистецтво не здатне змінити світ, але воно виявляє ідеал, за відсутності якого все втрачає сенс і значення, зникає прогрес, перспектива та майбутнє загалом.
Отже, гоголівські образи та прийоми й досі демонструють художню спроможність, впливають на творчість сучасних митців. Сьогоднішня література активно користується усією палітрою, виробленою протягом історії розвитку художньої словесності.

Розділ 3
ВИВЧЕННЯ ТВОРЧОСТІ МИКОЛИ ГОГОЛЯ В СУЧАСНІЙ ШКОЛІ
3.1. Творча технологія актуалізації читацької уяви школярів на додаткових заняттях із літератури
Методика викладання літератури завжди спиралася на теоретичні основи філософії, психології та педагогіки. Поняття «актуалізація» та «самоактуалізація» у вітчизняній філософії освіти не є новими, однак у методичній науці, зокрема в літературній освіті учнів, вони не знайшли достатнього відображення. Поняття актуалізації етимологічно пов’язане з латинським «aktualis», тобто «діяльнісний», що дозволяє трактувати актуалізацію як приведення потенційного (латентного) стану суб’єкта в стан діяльності (активності). У цьому сенсі «актуалізація» вивчається й у філософії як поняття, що означає зміну буття на основі ідеї переходу від змоги до реальності.
Теоретичні моделі актуалізації продовжують наразі досліджуватися та стають підвалинами для теорії педагогіки й практики виховання та методики навчання, діагностики й прогнозування. По-перше, самоактуалізація – це повне зосередження й зануреність у власне я, безперервний процес постійного вибору, необхідність звернення до себе, очікування відповіді, а це відповідальність, тобто величезний крок до самоактуалізації. Щоразу, коли людина бере на себе відповідальність, вона самоактуалізується. Це кроки до самоактуалізації, що забезпечують найкращий життєвий вибір. Самоактуалізація – це результат, процес актуалізації змог. Найвищі переживання – це моменти самоактуалізації. 
Люди, що самоактуалізуються, мають здатність до творчості. Креативність для них природна, вона присутня в повсякденному житті як спосіб вираження спостережливості особистості, яка сприймає все нове.
Тому творчість, емоційні переживання, діяльність уяви, пошук сенсу у власному житті та в художньому творі, співпереживання та інтелектуально-образне переосмислення є для нас головними у викладанні літератури в школі.
У процесі актуалізації явно виражені переживання, емпатія, ідентифікація, уявлення та уява, низка інших психічних процесів, що використовують педагоги у своїй практичній діяльності. Однак, розмірковуючи над проблемою читання / нечитання в суспільстві, переглядовому читанні, наразі художніх творів учнями в школі, вивчаючи аналітичні дослідження, присвячені проблемам читання, аналізуючи нормативні документи, концепції духовно-морального виховання учнів, різні концепції літературного розвитку учня-читача, ми переконалися в необхідності з самого раннього віку розвитку та виховання в учнів читацької уяви та культури.
Колись у культурі була чудова традиція сімейного читання. Емоційна уява дітей молодшого шкільного віку, підтримана в неухильному розвитку на уроках літератури в школі, дозволяє учням відчути й пережити художній твір, замислитися над питаннями й проблемами тексту. І тоді прочитана книга не залишиться у свідомості читача лише інформацією, що збагачує його пам’ять та знання.
Діти яскраво та емоційно сприймають навколишній світ, психологічні особливості їхнього сприйняття характеризуються емоційною жвавістю та яскравістю уяви. Але водночас, як показує практика, учні не завжди можуть відтворити прочитане в яскравих живих образах, а школа цього мало вчить, хоча в методичних посібниках та завданнях на уроках літератури є питання про творче сприйняття та уяву. Але загалом це здебільшого питання, спрямоване на логічне осмислення прочитаного тексту, на переказ та запам’ятовування. Унаслідок чого досліджуваний твір сприймається учнями лише на дієвому рівні. Не опанувавши в середній школі вміння спиратися в процесі читання на суб’єктивні образи уяви, учні й у старшому шкільному віці сприймають художні твори як схему. У різні історичні періоди в методиці викладання літератури спостерігалося звернення до проблем специфіки читацької діяльності, читацького сприйняття тексту, до різних смислових його інтерпретацій, образного та концептуального розуміння літературного твору.
Читацька діяльність специфічна, оскільки об’єктом пізнання є художній текст. Говорячи про колосальну пізнавальну роль мистецтва, ми сприймаємо як аксіому положення про те, що через мистецтво ми пізнаємо життя, збагачуємося духовно, розвиваємо свій інтелект, мистецтво дає нам красу переживання тих миттєвостей, яких взагалі не буває, але в яких є основа й закони. Усе це митець викликає силою своєї творчої фантазії.
Для мистецтва пізнання перестає бути кінцевою метою. Пізнання – це не тільки знання, а й процес його досягнення, тобто переживання тих почуттів, які зазнає автор. Мистецтво пробуджує в нас почуття, думки, уяву, за допомогою яких ми спілкуємося з автором твору, його героями, сперечаємося чи погоджуємося. Система художніх образів літературного твору містить як образи персонажів, так і створені читачем нові образи, які виникають у читацькій свідомості та на основі недомовленості художнього тексту. Вони впливають на читацьку уяву, яка породжує нові читацькі образи та смисли, образи-деталі, образи-символи, образи-асоціації й аналогії, створюючи власні читацькі образи й смисли, читач стає співтворцем твору. (див. схему 1).

Читацьке сприйняття та читацьку уяву аналізуємо через тріаду «автор – текст – читач», досліджуємо сам текст як результат взаємодії між автором і читачем у різні історичні епохи. Кожна доба знаходить у класичному образі нові смисли, свіже трактування. Читач у процесі сприйняття та розуміння тексту додає свій чуттєвий життєвий досвід, конструює у своїй уяві надзвичайну ситуацію, у кожній людині живе митець, бо в кожному є унікальна здатність уявляти й перевтілювати, нехай навіть у мріях, творити, нехай це не буде насправді мистецтвом, але людина творить саму себе.
Співпереживаючи, ми збагачуємося досвідом життя, набуваємо й поповнюємо власний досвід крізь призму мистецтва, але сприйняття літератури, маючи більшу свободу інтерпретації, індивідуалізації, порівняно з іншими видами мистецтва, вимагає від читача більшої праці та обов’язкової співпраці. Літературний твір розвивається у свідомості читача різних поколінь. Це стало аксіомою. Уяву розвиває художній твір, породжуючи нові смисли через наступне прочитання. Тож скільки читачів, стільки буде й прикладів інтерпретації, суб’єктивних образів.
У процесі читання саме творча уява допомагає проникнути в сутність авторського задуму та возз’єднатися з образами художнього твору. Відбувається своєрідний процес «самоідентифікації», коли читач, особливо школяр, стає частиною життя багатьох героїв літературного твору, намагається їх зрозуміти, повторити їхні вчинки. Тут до діяльності уяви читача долучаємо логіку осмислення твору. Авторська та читацька свідомість спрямована на розуміння мови смислів, які є в тексті, де одиницею сенсу є концепт, який зливається з уявою й допомагає читачеві пояснити твір як цілісне явище.
Отже, уява читача в процесі характеристики образів, концептів, ситуацій, дозволяє співвідносити їх із цілим, з концепцією задуму й осягнути його. Тому розвинена читацька уява, піднявшись на щабель творчого задуму, охоплює твір як цілісне явище. І коли учень-читач заглиблюється, він зчитує автора-творця, читає й пізнає себе. Це відбувається під час читання будь-якого твору. 
Проаналізуємо етапи розуміння літературної творчості та художнього тексту учнями крізь творчу технологію актуалізації читацької уяви. Загальновідомо, що педагогічна технологія навчання є організацію процесу навчання, що передбачає певну систему дій та взаємодій усіх, і насамперед активних елементів навчального процесу. З поширенням технологічних підходів у навчанні літератури особливо інтенсивно стали розроблятися та використовуватися активні форми навчання (інноваційні) – тренінги, навчальне проєктування, моделювання ситуацій, методи генерації ідей, вирішення проблемних ситуацій, експериментальні дослідження, рольові та ділові ігри, комп'ютерне моделювання, творчі майстерні, практикуми, вільні дискусії, огляди знань, виставки досягнень, участь в індивідуальних та групових навчальних проєктах, узаємонавчання. Однак вибір того чи іншого методу, способу, прийому безпосередньо залежить від родової та жанрової специфіки тексту та особливого читацького сприйняття: емоцій, уяви, розуміння сенсу тексту, осмислення та розуміння деталі та її ролі й композиції твору.
На додаткових уроках із літератури пропонуємо використовували педагогічні технології відповідно до завдань читання та сприйняття мистецтва слова. Тому наполягаємо на розумінні технології як творчої діяльності. Творча технологія літературного розвитку учня потребує відповідних знань, а також розуміння та розвитку актуалізації читацьких якостей – розширення, поглиблення знань за допомогою раніше засвоєного та нового застосування колишніх знань. 
Наразі педагоги рекомендують упровадження системи навчання на основі технологічного підходу із застосуванням таких педагогічних технологій, які б ураховували всі особливості навчального процесу. За допомогою цієї науково-обґрунтованої системи педагоги-практики могли б планувати усвідомлені тактичні кроки у своїй повсякденній педагогічній діяльності. Створюючи технології актуалізації читацької уяви в процесі навчання літератури, розглядаємо творчу технологію як персональний шлях реалізації творчого потенціалу кожного учня.
Змогу творчої технології розвитку уяви під час уроків літератури вбачаємо в тому, що вчитель разом із учнями може вибрати один із таких підходів: образне чи логічне пізнання, поглиблене або енциклопедичне вивчення, ознайомлювальне, вибіркове чи розширене засвоєння теми. Учитель має змогу й повинен пропонувати учням для засвоєння тексту літературного твору різні види діяльності, зокрема як емоційно-подібні, так і інтелектуально-логічні. У цьому разі забезпечуватиметься не одна загальна освітня траєкторія для всіх учнів, а індивідуальні траєкторії навчання літератури, що приведе учнів до створення особистісних освітніх результатів, які відрізнятимуться як за обсягом, так і за змістом. Усе це дозволяє виділити такі концептуальні ідеї для побудови творчої технології та подати її так:
-	творча технологія має забезпечити літературний розвиток та самореалізацію особистості учня, виходячи з виявлення його індивідуальних здібностей як суб’єкта пізнання та предметної діяльності;
-	освітній процес різнорівневого навчання надає кожному учневі, спираючись на його здібності, схильності, інтереси, ціннісні орієнтації та суб’єктивний досвід, змогу реалізувати себе в пізнанні, навчальній діяльності, поведінці;
-	індивідуалізація навчання враховує не тільки рівень досягнутих знань, умінь, навичок, а й сформованість певної креативної властивості, якості, характеру проявів;
-	літературний розвиток як сукупність знань, умінь, індивідуальних здібностей є найважливішим засобом становлення духовних та інтелектуально-творчих якостей учня, формує індивідуальне сприйняття світу, широке використання суб’єктивного досвіду в оцінці фактів, явищ на основі особистісно значущих цінностей та установок.
Оскільки найважливішою рисою творчої технології є читацька уява, то вимоги та умови її стимулювання можна сформулювати так:
-	навчальний матеріал має бути спрямований на актуалізацію творчої читацької уяви та розвиток самостійності мислення;
-	необхідно стимулювати учнів до самостійного вибору та використання найбільш значущих способів вивчення тексту;
-	активне стимулювання учня до самооцінної художньо-освітньої діяльності має забезпечити змогу самоосвіти, саморозвитку, самоактуалізації, самовираження під час оволодіння знаннями;
-	освітній процес із літератури має забезпечувати побудову, реалізацію, оцінку учня як суб’єкта діяльності.
У процесі відбору навчального матеріалу з літератури керуємося такими критеріями:
1. Зміст навчального матеріалу передбачає створення умов для
творчої діяльності.
2. Синтез знань на основі посилення міжпредметних зв’язків передбачає їх узагальнення та ефективне використання в конкретній практичній ситуації з урахуванням законів творчості та співтворчості.
Удосконалення методів навчання літератури забезпечується:
- широким використанням колективних форм пізнавальної діяльності (створення груп за інтересами, груп із предметів);
- різними видами проблемного навчання літератури;
- реалізацією особистісно-орієнтованого навчання, заснованого на
внутрішній та зовнішній диференціації, з урахуванням когнітивного стилю;
- урахуванням і регулюванням рівня учнів відповідно до вихідного рівня знань і здібностей.
Літературний розвиток як процес досягнення певних цілей у розвитку та становленні учня як читача передбачає й способи організації цього процесу. Залежно від того, які методи використовують для досягнення бажаної мети, можна говорити про вибір тієї чи тієї педагогічної технології й альтернативних програм навчання.
Уроки літератури є невичерпним і багатющим джерелом для формування моральних, а також ціннісних ідеалів української молоді, виховання патріотизму й поваги до України і її героїчного народу, установлюють місточок між минулим і сучасним. 
Зміст літературної освіти уможливлює звернення уваги учнів на неабиякий потенціал шедевральних творів, що розкривають чесноти величної нації.
Н. Бондаренко та С. Косянчук зауважують: «Нині проблема національно-патріотичного виховання загострюється з огляду на ряд як попередніх, так і новонабутих причин. Війна вже за кілька місяців разюче змінила світогляд більшості українців, однак проблема національно-патріотичного виховання не стала менш актуальною» [30].
О. Міщенко та І. Купіна наголошують на тому, що «патріотичне виховання в реаліях сьогодення – один із пріоритетних напрямів молодіжної політики в Україні. Низка нормативних документів визначає сутність та основну стратегію патріотичної роботи з молоддю, зокрема зі здобувачами освіти у ЗВО. 2022 рік увійде в історію України, як рік надважких випробувань із вірою в незламність та стійкість духу кожного з нас» [103, с 372].
Національне оточення здатне сформувати найвищі цінності, форму і зміст функціонування якого віддзеркалюють культурноісторичний досвід рідного народу: «Процеси соціалізації і самовизначення особистості здобувача освіти детермінуються не тільки еволюцією суспільних пріоритетів, остаточним вибором Україною цивілізаційного вектора розвитку, потребою усвідомлення нацією своєї європейської ідентичності, а й глобалізаційними, зовнішніми й внутрішніми викликами» [29, с. 11]. 
Українці виробили свою національну систему виховання, на підвалинах якої із покоління в покоління формувалася національна самосвідомість, патріотичні й громадянські почуття, тому проблеми патріотичного виховання мають вивчатися не тільки з огляду на сьогодення, а й у контексті педагогічної спадщини, зокрема козацтва. 
У річищі нашого дослідження порівняймо складники терміна «патріотизм» і складники концепту «козацтво».
(див. схеми 2, 3).
Схема 2.

Схема 3.

Збереження та поширення духовних цінностей козацтва актуальне для сучасної України, яка сьогодні потерпає від війни. У вивіреному століттями козачому ідеалі моральності й патріотизму наша країна може почерпнути взірець стійкості й незламності духу, визначити життєві пріоритети, що стануть запорукою відродження держави й нації. 
Виховання козаків тісно пов’язане з народною педагогікою. За довгу історію свого існування козацтвом було накопичено великий досвід у справі патріотичного виховання молоді. Цей досвід організований у систему, що віддзеркалює ідеал патріотично налаштованої особистості. Пріоритетним у козацькій народній педагогіці є військово-патріотичне виховання. Разом із тим, крім виховання готовності до виконання військових обов’язків, козацька педагогіка чимало уваги приділяє виробленню моральних якостей та національної самосвідомості.
Формування патріотично налаштованого покоління постає важливим завданням для сучасної України. У сучасних умовах очевидна необхідність розробки та реалізації нових підходів у справі патріотичного виховання молоді. Через доступність та зрозумілість традиційна козача народна педагогіка є плідним та потужним за своїм виховним потенціалом засобом, який має активно використовуватись у практиці виховання молоді. Сьогодні козацтво бере активну участь у поширенні та подальшому вдосконаленні своєї педагогіки, виконуючи шляхетне завдання виховання патріотів України.
Сучасне українське козацтво є свідомою й дієвою частиною нації, для якої виховання високоморальної патріотичної особистості, будівництво гармонійного суспільства та потужної держави постають першорядними завданнями розвитку.

3.2. Методичні рекомендації щодо вивчення творчості Миколи Гоголя
Козацтво як феномен не має застиглої форми, воно живе й розвивається під упливом зовнішніх умов його існування та внутрішніх процесів, що протікають усередині самого козацтва. Протягом тривалого історичного часу формувалися й існували різні групи козацтва. Проте завжди між ними знаходилося щось спільне, незалежно від часу, місця та способу формування.
На наш погляд, козацтво є складним, неоднорідним соціально-історичним явищем, що розвивається, змінює свій статус під впливом різних соціальних та геополітичних умов (таких, наприклад, як війни, бунти, революції). У вивченні козацтва необхідний новий дослідницький підхід саме для вивчення та впровадження у виховний процес і традиційних, і нових складників козацької педагогіки. 
Метою сучасної школи загалом і вивчення літератури зокрема є внутрішня інтеріоризація учнями досягнень наших пращурів, що віддзеркалюється не тільки крізь призму вивчення художніх творів, але й за ознайомлення школяра з витворами мистецтва, розуміння їхнього глибинного загальнолюдського сенсу, що забезпечує досягнення певного рівня культурної освіченості. 
Виховний вплив української літератури як предмета має бути максимальним, змістовно і структурно органічним, специфічним. Курс української літератури реалізує основні виховні функції, але інколи потрібно доповнювати знання учнів додатковою й актуальною інформацією, тому в школі існує така форма організації навчання як додаткові заняття. 

ФРАГМЕНТ ДОДАТКОВОГО ЗАНЯТТЯ ЗА ТВОРЧІСТЮ МИКОЛИ ГОГОЛЯ
Тема: Микола Гоголь. Життя та творчість. Формування поняття патріотизму.
Мета: формування компетентностей: літературознавча: знання про життя та творчість письменника, читацьку активність; ключова: уміння вчитися: самоорганізація навчальної діяльності; загальнокультурна: дотримання норм мовленнєвої культури, уміння зв’язно висловлюватись про життєвий і творчий шлях письменника; соціальна: розвиток уміння працювати в колективі, з повагою ставитися до однокласників; інформаційна: уміння знаходити потрібну інформацію до теми, займатися пошуковою роботою; комунікативна: вдосконалення вміння формулювати мету власної діяльності та робити висновки за її результатами, розвиток усного мовлення, уміння аналізувати та висловлювати власну думку та обҐрунтовувати її; емоційно-ціннісна: сприяння формуванню гуманістичного світогляду, зокрема гідності, людяності, патріотизму.
Обладнання: портрет Миколи Гоголя, виставка його творів, презентація
Тип заняття: вивчення нового матеріалу.

План заняття
I. Організаційний момент
Моє серце завжди належатиме священним місцям моєї батьківщини
М. Гоголь
II. Мотивація навчальної діяльності
1. Слово вчителя
2. Оголошення теми й мети заняття
III. Сприйняття й засвоєння нового матеріалу
1. Опорний конспект. Теорія літератури
Батьківщина, патріотизм, мова, козацтво 
2. Слово вчителя
Саме крізь призму виховання патріотизму в дітей аналізуватимемо сьогодні життєвий шлях Миколи Гоголя
3. Лекція вчителя або виступи учнів про життєвий шлях Миколи Гоголя – презентація
4. Учнівські повідомлення
5. Узагальнювальна бесіда
IV. Підсумок заняття
V. Домашнє завдання
Знати зміст повісті «Тарас Бульба» Миколи Гоголя

Тестова діагностика знань здобувачів освіти
(за творчістю Миколи Гоголя)
1. Перебуваючи за кордоном, Микола Гоголь незмінно в усіх анкетах в графі національність писав:
А українець
Б поляк
В росіянин
Г чех

2. Про кого з гоголівських героїв ідеться – «Він кохався у простому побуті козацькому й пересварився з усіма своїми товаришами, які пнулися до панських звичаїв і прихилялися до варшавської сторони, взиваючи їх підніжками лядських панів. Вічно невгамовний, мав себе за покликаного оборонця віри православної»
А Тарас
Б Остап
В Андрій
Г Михайло

3. Із якого твору Миколи Гоголя цитата – «Чимало було добрих козаків поміж тими, що схотіли залишитися: курінні – Димитрович, Кукубенко, Вертихвіст, Балабан, Бульбенко Остап; далі багато ще й інших славнозвісних і дужих козаків: Вовтузенко, Черевиченко, Степан Гуска, Охрім Гуска, Микола Густий, Задорожний, Метелиця, Іван Закругигуба, Мусій Шило, Діхтяренко, Сидоренко, Писаренко, потім другий ще Писаренко і багато інших добрих козаків»
А Тарас Бульба
Б Шинель
В Миргород
Г Полтава

4. «Але то велике щастя козакові – у широкім полі на вільній волі знайти собі вічний спочинок! Не загине жодна шляхетна справа, й не загине, як мала порошина з мушкетної цівки, … слава» – замість крапок підберіть слово
А шляхетська
Б українська
В польська
Г козацька

5. Хто з героїв повісті «Тарас Бульба» промовив: «Терпи, козаче, отаманом будеш! Ще не той добрий лицар, хто не занепав духом у важливій справі, а той добрий лицар, хто й без діла не занудиться, хто все витерпить і хоч ти йому що, а він таки свого доскочить»
А Тарас
Б Степан
В Андрій
Г Максим 

Завдання відкритої форми з розгорнутою письмовою відповіддю
Порівняйте схеми 2 і 3. Формування патріотичних почуттів є історично зумовленою сукупністю поглядів, ідеалів, традицій, переконань, звичаїв та інших форм соціальної поведінки, спрямованих на організацію життєдіяльності памолоді, у процесі якої засвоюємо матеріальну й духовну культуру нації, формуємо національну свідомість й досягаємо духовної єдності поколінь.
Зважаючи на інформацію, надайте розгорнуту письмову відповідь на проблемне запитання.
Яку роль відіграє концепт «козацтво» у формуванні патріотизму молоді в реаліях сьогодення?

1. Прочитайте тексти й виконайте завдання
Кат зірвав з Остапа старе лахміття; йому ув’язали руки й ноги в навмисне зроблені диби і... Даремно король і чимало лицарів зі світлим розумом та чулою душею казали, що така жорстока, люта кара може тільки запалити до помсти козацьку націю. 
Остап терпів тортури й катування, як велетень: ні крику, ні стогону не було чутно навіть тоді, коли почали перебивати йому руки й ноги, коли страшний хряскіт кісток почувся серед мертвої тиші до найдальших глядачів, коли панянки одвернули свої очі, – нічого навіть схожого на стогін не вирвалося з його уст, і не здригнулося його лице.
Микола Гоголь
1. Цей твір
А епічний
Б ліричний
В драматичний
Г ліро-епічний

2. В останньому абзаці провідним художнім засобом є 
А епітет
Б гіпербола
В метафора
Г порівняння

3. У якому образі втілено образ козацтва?
А Остапа
Б Андрія	
В степу
Г неба

4. Підготуйте презентацію про Остапа Бульбу (Микола Гоголь «Тарас Бульба»).

Ми зійшлися в смертельнім клінчі.
В горлі спазми до хрипоти.
Вже і дихати майже нічим,
а не можемо розійтись.
Подивитись би їм у вічі:
що там ще є, крім пустоти?
Тільки спалені всі мости!
Після Бучі і в потойбіччі
нам консенсусу не дійти.
У кремлі у них цар, величність,
у них море ще сволоти.
А в нас кращих ковтає вічність.
Мацієвський пішов, да Вінчі...
Скільки має їх ще піти?
Анатолій Новиков

1. Цей твір
А епічний
Б ліричний
В драматичний
Г ліро-епічний

2. У рядку А в нас кращих ковтає вічність провідним художнім засобом є 
А епітет
Б гіпербола
В метафора
Г порівняння

3. У якому образі втілено образ воїна-патріота?
А вічності
Б Мацієвського
В поля
Г мосту

4. Підготуйте презентацію про Олександра Мацієвського, солдата ЗСУ, Героя України.
Дайте письмову відповідь на запитання:
1. Що спільного та відмінного в характері героїв? За що загинули воїни? Чи можна їх назвати незламними і нескореними? 

Загальноприйнятим є той факт, що педагогічна діяльність за своєю сутністю має рефлексивний характер. Він проявляється в тому, що педагог, організуючи діяльність учнів, прагне дивитися на себе та свої дії ніби очима учнів, ураховувати їхні погляди, бачити внутрішній світ, зрозуміти емоційний стан. 
Провідним каналом для залучення до змісту навчання української літератури відомостей виховного впливу є його побудова на текстовій основі. У новому контексті російсько-української війни відчуваємо брак відповідного дидактичного матеріалу патріотичного змісту, що зумовлює потребу добору самостійно. З огляду на це актуалізується текстоцентричний підхід, усистемнення відповідного матеріалу в руслі компетентнізації навчання, увідповіднення його певним принципам, узгодження зі змістом освіти.
Для реалізації ідей навчання, що виховує й розвиває, недостатньо формально дібрати тексти національно-патріотичного спрямування. Процес формування стійких переконань не обмежується лише розумінням і засвоєнням учнями провідних світоглядних ідей. Необхідна організована цілеспрямована робота, що дає змогу залучити учнів до уважної роботи із художнім текстом, яка має навчальне й виховне значення. 
Продумана робота з текстом забезпечує органічний зв’язок навчання з героїчним сьогоденням, уможливлює творчий підхід, пошукову діяльність здобувачів освіти завдяки порушенню різноманітних проблем та подій, плеканню національних традицій, вихованню громадянськості й патріотизму.

Висновки до розділу 3
Становлення національно самоідентифікованої патріотичної особистості, здатної протистояти неконструктивним впливам, обстоювати права людини, свободу й незалежність Батьківщини, формує система національно-патріотичного виховання, ґрунтована на культуромовному й історичному самовідродженні українців, національних традиціях з урахуванням євроінтеграції України, тенденцій глобалізації людства й викликів сьогодення.
Підсумовуючи, слід зазначити, що патріотичне виховання є найважливішим складником педагогічного процесу в сучасних загальноосвітніх установах. Патріотичні почуття формуються внаслідок цілеспрямованої діяльності педагогів, зокрема із залученням кращих творів української літератури. 
Формування вмінь читання, вилучення та інтепретації інформації тексту, відібраного, зокрема, за запропонованими критеріями, на засадах концептуальних ідей творчої технології допомагає актуалізувати тісний емоційний і моральний зв'язок із героїчним минулим, гордість за могутність Батьківщини, її незалежність, потребу в збереженні матеріальних та духовних цінностей нашої держави, високу моральну відповідальність за власні вчинки.

ВИСНОВКИ
Сучасні виклики життя виокремили головне завдання, яке ставиться перед людством, – забезпечення миру на землі. Його розв’язання залежить від моральних якостей і свідомості громадян. Одним із педагогічних засобів реалізації цього завдання є моральний, естетичний, виховний потенціал творів художньої літератури.
Існує нагальна потреба в патріотичному і національному вихованні, формуванні відчуття держави, нації. Питання спрямування нашої держави до євроінтеграції постає гостро, але наразі українська інтеграція так само актуальна. Наша Батьківщина потерпає від війни, бореться за незалежність і самостійність. Нинішня розв’язана Росією війна загострила питання, які давно озвучувалися в українській спільноті, але, на жаль,  занадто довго залишалися без відповіді. Російська агресія, реальна загроза людству радикально загострили ситуацію, зокрема спонукали владу й український народ згуртуватися, мобілізуватися, самоідентифікуватися, зрозуміти, що ми нація, ми держава. 
Національно-патріотичне виховання засобами літератури здійснюють на різних рівнях освіти із використанням сучасних форм організації навчального процесу, методів, прийомів і засобів. Систему методів навчання й виховання необхідно розглядати з позиції їх обопільної єдності, здатності забезпечувати засвоєння предметних знань, формування вмінь і навичок, а також водночас актуалізувати ментальні структури особистості, формувати моральне підґрунтя всебічного розвитку людини упродовж життя. 
Для кожного здобувача освіти система методів має трансформуватися в систему самонавчання, розвитку самостійності, вміння аналізувати факти, усистемнювати їх і застосовувати для розв’язання життєвих завдань, а в перспективі й глобальних проблем. Педагогічний і виховний вплив  учителя має допомогти  кожному здобувачеві сформувати власну систему моральних цінностей і норм, здатність самостійно мислити, аналізувати, узагальнювати, ухвалювати рішення. Перегляду та модернізації потребують зміст, форми, методи, педагогічні й освітні технології, адже наразі здійснення ефективного навчання неможливе без опанування всіма суб’єктами освітнього процесу інформаційно-комунікаційних технологій, різних платформ і ресурсів забезпечення дистанційного навчання. 
Для особистостей, які в найближчому майбутньому будуть визначати напрями розвитку нашої держави,  педагог має створити таке виховне середовище, де пануватиме доброзичлива, творча й емоційно позитивна атмосфера, що стимулюватиме різноманітну пізнавальну діяльність учнів для розкриття навчального потенціалу, всебічного розвитку, вияву кращих моральних і громадянських якостей. Учитель має знати дієві способи мотивації, аргументувати думку, добирати факти, знаходити приклади, забезпечувати змогу вільно висловлювати власну позицію щодо обговорюваних питань. 
Кардинальна зміна сучасної освітньої та виховної парадигми не може не позначитися на підходах, що використовуються у викладанні гуманітарних дисциплін, зокрема української мови та літератури. Саме аналіз літературного твору  може стати підґрунтям  глибоких і серйозних роздумів про життя, його сенс, місце в суспільстві, ставлення до війни, до людей, вчинків, стосунків, фактів, їх оцінки. Учні мають побачити нерозривний зв'язок гоголівських героїв і наших сучасників: Героїв Небесної Сотні, воїнів «Азовсталі», воїнів ЗСУ, усіх українців, які творять щоденний подвиг. 
Формування вмінь адекватної інтерпретації художнього твору базується на упровадженні в навчальний процес здобутків сучасної концептології, когнітивної психології, лінгвокультурології.
Утім організація освітнього процесу на підґрунті цих складників сучасної філології дасть очікувані результати за умови, якщо вчитель дотримуватиметься таких правил: поважати гідність кожного вихованця, стимулювати прагнення учнів до самовдосконалення, бути вимогливим і водночас доброзичливим, справедливим в оцінці змог, знань і вчинків учнів, допомагати в складних ситуаціях, бути чуйним і уважним, не допускати конфліктів, а в разі їх виникнення розв’язувати шляхом компромісу, цікавитися думкою учнів, довіряти їм, радитися з ними, оберігати слабших; виважено й об’єктивно оцінювати вчинки, з’ясовувати їх мотиви, не надавати перевагу окремим учням, підтримувати ініціативу, непримиренно ставитися до проявів зла й несправедливості тощо.
Нерозривний зв’язок навчання і патріотичного виховання полягає в тому, що занурюючись у художній текст, співчуваючи героям, захоплюючись їхніми подвигами або обурюючись низькими вчинками, учень вибудовує власну аксіологічну траєкторію, власні погляди на життя і оточуючий світ,  формується громадянин-патріот, котрий палко любить свою Батьківщину, свій край, готовий гідно і самовіддано служити їй вірою та правдою. Одним із основних напрямів патріотичного виховання молоді є використання культури та традицій козацтва, які яскраво описано саме у творах Миколи Гоголя.
З перших кроків у літературі Микола Гоголь поводиться як глибокий, пов’язаний із православною вітчизняною традицією мислитель, центральне місце в роздумах якого займають долі українського народу й державності. Уважаємо, що феномен козацтва був улюбленою темою багатьох творів письменника, в авторській системі якого чітко простежується важлива функція концепту «козацтво». Такий висновок зроблено нами на підставі  аналізу сутності концепту як філософської категорії, визначення змісту і ролі концепту у транстекстуальному просторі художнього твору, аналізу тексту повісті «Тарас Бульба».
Саме за допомогою художньої інтерпретації цього концепту письменник створює яскраві образи повісті.
Головний герой повісті – літній козак Тарас Бульба. Він виховує двох синів у найкращих традиціях козацтва, з молоком матері вони вбирають любов до рідної землі. До останньої крапельки крові Бульба відданий товариству й очікує на те саме від своїх дітей. 
Слід звернути увагу учнів на уявлення про Батьківщину та про свій обов’язок перед нею в Тараса Бульби та Остапа. Борг та честь для них – це не пусті слова: Тарас Бульба та його старший син готові віддати життя за рідний край і свій народ. Саме тому, коли обидва козаки по черзі потрапляють у полон до поляків, вони поводяться дуже гідно й до останнього залишаються вірними своїм ідеалам.
Лінгвістичний аналіз тексту, розуміння учнями сутності і функцій літературних тропів допоможе їм адекватно оцінити образ Андрія, який зрадив ідеали козацького лицарства. 
 Любов до Батьківщини, почуття обов’язку перед її народом та товаришами в боротьбі, безкомпромісність до ворога – ось справжні цінності для Тараса Бульби та інших козаків. 
Концепт «козацтво» як комплексний когнітивний, лінгвокультурний феномен за умов доцільної методичної побудови заняття із використанням підходів, описаних в нашій роботі, блискуче виконує завдання формування високих моральних і громадянських чеснот у сучасних школярів.
Тема патріотизму й національного виховання – центральні в Гоголевій повісті, а головним її персонажем є український народ, найкращі риси якого втілені письменником в постаті козацького полковника Тараса Бульби. Саме тому образ головного героя став найхрестоматійнішим у зображенні патріота у вітчизняній літературі, а твір був і залишається невичерпним джерелом виховання в молоді почуття національної свідомості й патріотизму, що особливо актуально в нашу буремну добу, коли нащадки запорізьких лицарів, постаті яких так талановито змалював Микола Гоголь, вкотре змушені захищати рідну Україну зі зброєю в руках.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Агеєва В. Дороги й середохрестя : есеї. Львів: Видавництво Старого Лева, 2016. 352 с.
2.	Академічний тлумачний словник української мови. URL: http// sum.in.uа/ (дата звернення: 17.04.2023).
3.	Андрейчик М. Інтелектуал як герой української прози 90-х років ХХ століття / З англійської переклав Ігор Андрущенко. Львів : ЛА «Піраміда», 2014.188 с.
4.	Андрієвич Ю. Гоголіана: привід «Ревізора» ходить українськими музеями: як визначати належність митців до національної культури. Український тиждень. 2018. № 14 (6–12 квіт.). С. 44–45.
5.	Андрухович Ю. Листи в Україну. Вибрані вірші. Київ, А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА, 2013. 240 с. : серія «Українська Поетична Антологія».
6.	Аністратенко А. Проблематика новелістики нового тисячоліття: «Чужий» – книга – мапа творчих задумів Василя Кожелянка та скарбниця сюжетних схем романної прози. Слово і Час. 2014. № 7. С. 51–58.
7.	Антофійчук В.І., Нямцу А. Є. Євангельські мотиви в українській літературі кінця ХІХ – поч. ХХ ст. Чернівці : Рута, 1996. 208 с. 
8.	Бабич І. «Дзеньки-бреньки» як пародія на замкнутість української літератури. Слово і Час. 2009. № 6. С. 99 ‒101.
9.	Бажан О. Пристрасті по Миколі Гоголю «по-радянськи». Краєзнавство. 2009. № 1‒2. С. 106‒109.
10.	Базилевський В. Імпресії та медитації з гоголіани. Кур’єр Кривбасу. 2008. № 228‒229 (листопад-грудень). С. 301–314.
11.	Барабаш Ю. «Всі ці слов’яністи та європеїсти...» Гоголівська тема у версії Юрія Шереха. Кур’єр Кривбасу. 2016. № 317‒319. С. 250‒261.
12.	Барабаш Ю. Гоголь: анти- і постколоніальне прочитання: З досвіду сучасної української гоголіани. Кур’єр Кривбасу. 2002. № 153. С. 142‒167
13.	Барабаш Ю. Двосічний меч. Перечитуючи «Страшну помсту» М. Гоголя. Київ. 1990. № 2. С. 132–137.
14.	Барабаш Ю. «Коли забуду тебе, Єрусалиме…». Гоголь і Шевченко: порівняльно-типологічні студії. Харків, 2001. 375 с.
15.	Барабаш Ю. Не відверну лиця. Київ: Темпора, 2013. 756 с.
16.	Барабаш Ю. Самотність Гоголя. Сучасність. 1995. № 10. С. 83–89.
17.	Барабаш Ю. «Свого язика не знає…», або Чому Гоголь писав російською? Гоголь – Україна – світ : колективна монографія / упоряд. О. М. Ніколенко. Київ : ФОП Лебедь, 2018. С. 5–21.
18.	Барабаш Ю. Троє Юріїв, або Гоголь на «Планеті DP» і поза нею. Юрій Шерех, Юрій Косач, Юрій Луцький. Сучасність. 2002. № 10. С. 103‒121.
19.	Барабаш Ю. Український ключ: Гоголь у літературній свідомості міжвоєнної еміграції. Слово і Час. 2002. № 12. С. 54 ‒ 67.
20.	Барабаш Ю. Франкові причинки до української гоголіяни. Київ: Темпора, 2013. С. 189–212.
21.	Барт Р. Від твору до тексту. Слово. Знак. Дискурс : [Антологія світової літературно-критичної думки ХХ ст. / за ред. М. Зубрицької]. Львів : Літопис, 2002. С. 491‒496.
22.	Бахтін М. Проблема тексту у лінгвістиці, філології та інших гуманітарних науках. Слово. Знак. Дискурс: [Антологія світової літературно-критичної думки ХХ ст. / За ред. М. Зубрицької.] Львів : Літопис, 2002. С. 416‒421.
23.	Бацевич Ф. С. Концепт. Українська мова: Енциклопедія. Київ: Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 2007. 856 с.
24.	Бедзир Н. Гоголевский интертекст украинского постмодернизма . Сучасні проблеми мовознавства та літературознавства: Збірник наукових праць. Ужгород: УжНУ «Говерла», 2010. Вип. 14. С. 131–134.
25.	Бедзир Н.П. Русская постмодернистская проза в восточно- западнославянском контексте : [монография]. Ужгород : Вид-во Олександри Гаркуші, 2007. 472 с.
26.	Безушко В. Микола Гоголь: літературна студія [Електронний ресурс] / В. Безушко. Вінніпег, 1956. 104 с. URL: http://diasporiana.org.ua/literaturoznavstvo/10599-bezushko-v-mikola gogolliteraturna-studiya/ (дата звернення: 02.05.2023)
27.	Бердник О.С. «История Русовъ» як метатекст [Текст]. Донецький національний ун-т. Донецьк, 2002. 176 с.
28.	Бетко І. Під покровом гоголівської «Шинелі»: Архетипи проти стереотипів (Спроба ритуально-міфологічного аналізу повісті). Слово і Час. 2010. № 4. С. 35–45.
29.	Білецький О.І. Зібрання праць : у 5 т. Київ: АН УРСР, Ін-т літ-ри ім. Т.Г. Шевченка, 1966. Т. 4. 387 с.
30.	Бондаренко Н. В., Косянчук С. В. Національно-патріотичне виховання у контексті сучасних викликів: методичні рекомендації [для вчителів, методистів, авторів програм і підручників, науковців, викладачів, студентів закладів професійної й вищої освіти, управлінців, політиків]. Київ: Фенікс, 2022. 64 с.
31.	Бояновська Е.М. Микола Гоголь: між українським і російським націоналізмом. [пер. Андрій Бондар]. Київ: Темпора, 2013. 616 с.
32.	Брюховецька Л. «Велике кіно завжди національне…». Кур’єр Кривбасу. 2015. № 305‒306‒307. Квітень‒Травень‒Червень. С. 208‒223.
33.	Вакуленко Д.Т. Сучасна українська драматургія 1945‒1972 : основні тенденції розвитку. Київ: Наукова думка, 1976. 226 с.
34.	Василенко В.С. Модифікація травми в українській еміграційній прозі другої половини ХХ століття : автореф. дис. ... канд. філол. наук: 10.01.01 / В.С. Василенко; Інститут літератури ім. Т.Г. Шевченка НАН України. ‒ Київ, 2016. 20 с.
35.	Вінок М.В. Гоголю. Гоголь і час / Упоряд. В. Сосідко. Харків : Вид-во «Прапор», 1989. 254 с.
36.	Великий тлумачний словник сучасної української мови / уклад. і голов. ред. В. Т. Бусел. К. : Ірпінь : ВТФ «Перун», 2001. 1440 с.
37.	Гальчук О. В. «...Не минає міт!»: античний текст у поетичному просторі українського модернізму 1920–1930-х років : [Монографія] / Чернівці: Книги – ХХІ, 2013. 552 с.
38.	Гегель Г. В. Філософія права. Думка, 1990. 524 с.
39.	Гнатюк М. «Гоголівські пейзажі» Юрія Яновського. Літературознавчі студії. Київ, 2009. Вип. 25. С. 42‒48.
40.	Гнатюк М. Микола Гоголь і Юрій Яновський: дві гілки одного дерева. Київська старовина: Науковий історико-філологічний журнал. 2009.  № 4. С. 133‒144.
41.	Гнатюк О. Між літературою і політикою. Есеї та інтермедії. Київ: ДУХ І ЛІТЕРА. 2012. 368 с.
42.	Гнатюк О. Прощання з імперією. Українські дискусії про ідентичність / Оля Гнатюк [Авториз. переклад з польської]. Київ: Критика, 2006.
43.	Гоголезнавчі студії : Вип. VII (24). Ніжин : ФОП Лук’яненко В. В. ТПК «Орхідея», 2018. 292 с.
44.	Гоголь – Україна – світ : колективна монографія / упоряд. О. М. Ніколенко. Київ : ФОП Лебедь, 2018. 204 с.
45.	Гоголь М. Українські повісті / Переклади з російської М. Рильського, М. Зерова та ін. Київ: А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА, 2015. 608 с.
46.	Гольник О. Міф у художньому світі Євгена Маланюка : монографія. Кіровоград: ІМЕКС–ЛТД, 2013. 121 с.
47.	Гончар О. Гоголівськими шляхами. Вінок Гоголю: Гоголь і час / [упоряд. В. Сосідко]. – Харків: Прапор, 1989. С. 7‒18.
48.	Горбач Н.В. Історико-біографічні твори про М. Гоголя «Прийшов у світ, щоб сказати про нього найбільшу правду». Література та культура Полісся. Вип. 24. 2004. С. 151–155.
49.	Грабович Г. Гоголь і міф України. Сучасність.  1994. Ч. 9, 10. С. 77‒95, 137‒150
50.	Гундорова Т. «Вечори на хуторі біля Диканьки»: Диявольський контракт і культурна ініціація. Гоголь М. Тарас Бульба. Київ, 1998. С. 7.
51.	Гундорова Т. Післячорнобильська бібліотека. Український літературний постмодерн. Київ: Критика, 2005. 258 с.
52.	Гундорова Т. Соцреалізм: між модерном і авангардом. Слово і Час. 2008. № 4. С. 14‒21.
53.	Гундорова Т. Транзитна культура. Симптоми постколоніальної травми: статті та есеї. Київ: Грані-Т, 2013. 548 с.
54.	Дацько О. До проблеми присутності гоголівського оповідача у художньому просторі української «химерної прози». Література та культура Полісся. 2011. Вип. 63. С. 14‒21.
55.	Дзюба І. На трьох континентах. У 3-х кн. Книга І: «Нашого цвіту по всьому світу…». Від Малоросії до України. Енциклопедія опору. Київ: Видавництво «КЛІО», 2013. 807 с.
56.	Денисов В. Изображение Козачества в раннем творчестве Н.В. Гоголя («идея» исторического романа). Гоголезнавчі студії. Вип. 7. Ніжин, 2001. С. 101.
57.	Діалог у часі й просторі героїв твору М. Гоголя «Тарас Бульба» та В. Шкляра «Елементал»: аксіологічний та історіософський аспекти. / О. Д. Будугай // Література та культура Полісся. 2009. Вип. 53. С. 30 – 38. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Ltkp_2009_53_6 (дата звернення: 14.04.2023)
58.	Діброва В. «Вибір – це акт свободи». Український журнал. 2007. № 5. С. 50–52.
59.	Довженко О.П. Щоденникові записи, 1939–1956 рр. / О.П. Довженко. Харків: Фоліо, 2013. 979 с.
60.	Довженко О. Кіноповісті. Оповідання. Київ: Наукова думка, 1986. 710 с.
61.	Дроздовський Д. Микола Гоголь: магія лялькарства чи самотність лялькаря? Слово і Час. 2009. №. 12. С. 111–115.
62.	Дроздовський Д. «Товаріщ» Бульба, або Кіноідеологія не від Гоголя. Всесвіт. 2009. № 5–6. С. 193–196.
63.	Дунай П.О. Повість М. Гоголя «Тарас Бульба» як націєтворчий текст (10‒20-ті роки ХХ ст.). Література та культура Полісся. Ніжин, 2009. Випуск 53. С. 13‒22.
64.	Енциклопедія постмодернізму / за ред. Ч. Вінквіста, В. Тейлора. Київ: Основи, 2003. 504 с.
65.	Жайворонок В. В. Етнолінгвістика в колі суміжних наук. Мовознавство. 2004. № 5 – 6. С. 23 –35.
66.	Жаркевич Н.М. Гоголівська проблематика на межі тисячоліть у журналі «Слово і Час». Література та культура Полісся. Ніжин, 2003. Вип. 23. С. 13‒20.
67.	Загнітко Анатолій. Словник сучасної лінгвістики : поняття і терміни. Донецьк : ДонНУ, 2012. 402 c.
68.	Зборовська Н. Код української літератури. Київ: Академвидав, 2006. 504 с.
69.	Звичайна О. Миргородський ярмарок [Електронний ресурс] / Олена Звичайна. Вінніпег: Тризуб, 1953. 46 с. URL: http://diasporiana.org.ua/proza/1420-zvichayna-o-mirgorodskiy-yarmarok/ (дата звернення: 11.05.2023)
70.	Єфименко, О. Є. Концепт СТЕП в українській мові : словникова, текстова і психолінгвістична парадигма: автореф. дис. на здобуття наук. ступеня канд. філол. наук : спец. 10.02.01 «Українська мова», Харків, 2005. 19 с.
71.	Ільницький О. Гоголь і постколоніальний контекст. Критика : часопис. Київ; Кембридж, 2000. Ч. 3 (29). С. 9‒13.
72.	Кант І. Критика практичного розуму. С. 375.
73.	Коваленко Т.О. Наша відповідь Чемберлену: «Гоголіана» О. Полторацького та історико-біографічні романи Ю. Тинянова. Наукові праці. Філологія. Літературознавство. 2011. Том 170. № 158 С. 23–26. URL : http://litstudies.chdu.edu.ua/article/view/72475 (дата звернення: 11.05.2023)
74.	Ковальчук О. Творчість Гоголя як проблема української гуманітаристики. Гоголезнавчі студії. Ніжин, 2009. Вип. 18. С. 69–76.
75.	Козлик І. Творча спадщина М.В. Гоголя в площині теоретиколітературної проблематики. Гоголезнавчі студії. 2009. Вип. 1 (18). С. 77‒107. URL: http://www.russistica.narod.ru/irliua/gogoliana/2009-18/Kozlyk.pdf (дата звернення: 18.05.2023)
76.	Корпанюк М. Микола Гоголь: духовний герць України з Росією. Слово Просвіти. 2008. 17‒23 квіт. (№ 16). С. 12‒15.
77.	Косач Ю. Сеньйор Ніколо [Текст] : Розділи з роману про Миколу Гоголя. Сучасність. 2000. № 11. С. 10‒15.
78.	Кралюк П. Таємний агент Микола Гоголь, або Про що розповідає «Тарас Бульба». Львів: Видавництво Старого Лева, 2015. 176 с.
79.	Краснобаєва-Чорна Жанна. Термінополе концепт. Українська мова. 2006. № 3. С. 67 – 79.
80.	Крутікова Н.Є. Дослідження і статті різних років. Київ. Стилос, 2003. 539 с.
81.	Культура історичної пам’яті: європейський та український досвід / [Ю. Шаповал, Л. Нагорна, О. Бойко та ін.]; за загальною редакцією Ю. Шаповала. Київ: ІПІЕНД, 2013. 600 с.
82.	Кушнєрьова М.О. Гоголівські мотиви в українській поезії останньої третини ХХ століття. Літератури світу: Поетика, ментальність, духовність. Збірник наукових праць. Випуск 4. Київ: «НВП Інтерсервіс», 2014. С. 186‒194.
83.	Кушнєрьова М.О. Гоголівські персонажі у комедіях В. Минка. Науковий вісник Міжнародного гуманітарного університету. Збірник наукових праць. Серія : Філологія. Випуск 9. Одеса, 2014. С. 23‒26.
84.	Кушнєрьова М.О. Гоголівські топоси у візіях українських письменників (на матеріалі творів Ю. Яновського, О. Звичайної, В. Минка, Ю. Щербака). Літератури світу : Поетика, ментальність, духовність. Збірник наукових праць. Випуск 5. Кривий Ріг, 2015. С. 71‒82.
85.	Кушнєрьова М.О. Гоголівський текст в українському поетичному дискурсі кінця ХХ століття. Науковий журнал «Молодий вчений». 2015. № 11 (26). С. 94‒97.
86.	Кушнєрьова М.О. Гоголівський текст у творчій рецепції Олени Звичайної (на матеріалі нарису «Миргородський ярмарок»). Науковий вісник Міжнародного гуманітарного університету. Збірник наукових праць. Серія : Філологія. Випуск 8. Том 2. Одеса, 2014. С. 32‒34.
87.	Лавріненко Ю. Зруб і парости: літературно-критичні статті, есеї, рефлексії. Мюнхен : «Сучасність», 1971. 334 с.
88.	Лексикон загального та порівняльного літературознавства: [за ред. А. Волкова та ін.]. Чернівці : Золоті литаври, 2001. 636 с.
89.	Ленська С.В. Українська мала проза 1920–1960-х років: ідейно-тематичні домінанти, жанрові моделі і стильові стратегії: дис. ... доктора філол. наук: 10.01.01 «Українська література». Київ. нац. ун-т ім. Т. Шевченка. Київ, 2015. 470 с.
90.	Литвиненко С.В. Постать Миколи Гоголя в літературно-критичних працях Володимира Базилевського. Література та культура Полісся. 2009. Вип. 53 С. 116–124.
91.	Література та культура Полісся [Текст] / відп. ред. і упоряд. Г. В. Самойленко; Ніжинський держ. педагогічний ін-т ім. Миколи Гоголя.   Ніжин : ТОВ «Наука-сервіс», 1995.
92.	Лотман Ю. Текст у тексті. Слово. Знак. Дискурс: Антологія світової літературно-критичної думки ХХ ст. / За ред. М. Зубрицької. Львів : Літопис, 2002. С. 430–441.
93.	Луцький Ю. Між Гоголем і Шевченком. Київ: Час, 1998. 255 с.
94.	Майдаченко П. Комічне в сучасній українській прозі: літературно-критичний нарис. Київ: Дніпро, 1991. 190 с.
95.	Маланюк Є. Нариси з історії нашої культури. Книга спостережень. Проза. Т.2. Торонто : Накладом вид-ва «Гомін України», 1966. С. 63‒133.
96.	Маркевич Н. Біля витоків українського гоголезнавства (творчість М. Гоголя на сторінках журналу «Киевская старина»). Слово і Час. 2001. № 8. С. 53–56.
97.	Мар’яненко І. О. Сцена, актори, ролі. Мистецтво. Київ, 1964. 290 с.
98.	Масенко Л.Т. Гоголь в інтерпретації Юрія Луцького. Україна і світ: прагнення змін : [монографія] / [відп. ред. Н. Висоцька]. Київ, Дух і літера, 2010. С. 167‒173.
99.	Мацапура В.І. Особливості козацького міфу у творчості Гоголя. Збірник наукових праць Полтавського державного педагогічного університету ім. В.Г. Короленка. Полтава, 2002. Вип. 4 (25). С. 32‒38
100.	Мельничук Б. Випробування істиною: Проблема історичної та художньої правди в українській історико-біографічній літературі (від початків до сьогодення). Київ: ВЦ «Академія», 1996. 270 с.
101.	Микола Гоголь: Українська бібліографія. Київ: Академперіодика, 2009. 258 с.
102.	 Михед П.В. Гоголь із погляду української русистики. Рідний край: Науково-публіцистичний художньо-літературний альманах. 2006. № 1 (14). С. 88‒98.
103.	Міщенко О. А., Купина І.О. Супровід куратором патріотичного виховання молоді у ЗВО. Implementation of modern technologies in science : Proceedings of the XIII International Scientific and Practical Conference, Varna, Bulgaria, December 20–23, 2022. Varna, 2022. Pp. 372–376.
104.	Новиков А.О. Українська драматургія й театр від найдавніших часів до початку ХХ ст. : монографія. Харків., 2011. 408 с.
105.	Новиков А. Рецепція гоголівських образів у романі Василя Шкляра «Чорний Ворон». Науковий вісник Миколаївського національного університету імені В. О. Сухомлинського. Філологічні науки (літературознавство) : збірник наукових праць / за ред. Оксани Філатової. № 1 (21), квітень 2018. Миколаїв : МНУ імені В. О. Сухомлинського, 2018.  С.101 – 105.
106.	Панченко В. «Гофманіада» Володимира Дрозда та «Гоголіана» Юрія Щербака : (два епізоди з філософії української літератури кінця 1960-х рр.).
107.	Пахаренко В. Український Гоголь. Гоголівський «Вісник ЧНУ». ‒ Режим доступу: URL: http://archive.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/vchu/N158p012-020.pdf/ (дата звернення: 15.05.2023)
108.	Пащенко В. «Геній із геніїв». Образ Миколи Гоголя у щоденниках Олеся Гончара. Рідний край : Наук. публіцист. художньо-літературний альманах. Полтава : АСМІ, 2006. № 1 (14). С. 105‒109.
109.	Пішванова Т.Г. Гоголь на донецькій сцені: до 170-річчя з дня смерті (1852-2022). Київ-Запоріжжя: Донецьке відділення НТШ – Український культурологічний центр. Видавництво «Крокус», ФОП Халіков Р.Х., 2022. 185 с.
110.	Покальчук Ю. Традиції Гоголя і «магічний реалізм». Вітчизна.1984. № 4. С. 187‒192.
111.	Померанцев І. Фантастичне в ранній прозі Гоголя. Сучасність. 1986. Ч. 11. С. 20.
112.	Проза Мистецького Українського Руху: тексти та інтерпретації / упорядн. С. Шліпченко. Київ: Книга, 2013. 576 с.
113.	Прохоренко Є.Є. Микола Гоголь і Тарас Шевченко в українських порівняльних студіях 20–30-х рр. ХХ ст. Література та культура Полісся : Збірник наукових праць. Ніжин, 2014. Вип. 75. С. 67–83.
114.	Прохоренко Є.Є. Проблема національної ідентичності М. Гоголя в українських літературно-критичних розвідках 20–30-х рр. ХХ ст. Література та культура Полісся. Ніжин, 2011. Вип. 64. С. 51–81.
115.	Прохоренко Є.Є. Романтичні тенденції в прозі М. Гоголя та Ю. Яновського. Наукові записки НДУ ім. М. Гоголя. Філологічні науки. Ніжин: НДУ ім. М. Гоголя, 2015. Кн. 3. С. 159‒164.
116.	Прохоренко Є.Є. Так чи Гоголь наш? (З історії перекладу творів Гоголя українською мовою). Актуальні проблеми слов’янської філології : Міжвузівський збірник наукових статей. Київ : Освіта України, 2008. Вип. 19 : Лінгвістика і літературознавство. С. 274–280. URL : http://bdpu.org/scientific_published/ukr_lit_2008/Prohorenko/view (дата звернення: 10.06.2023)
117.	Рева Л. Недосяжна зірка Гоголя, або Гоголь і світ (за щоденниками Олеся Гончара). Методика. Досвід. Пошук. Проблеми вивчення шкільних курсів мови та літератури : Науково-методичний збірник. Ніжин, 2009. Вип. ХІ.С. 53–61.
118.	Селіванова О.О. Сучасна лінгвістика: термінологічна енциклопедія. Полтава : Довкілля, 2006. 716 с.
119.	Свербілова Т.Г. Гоголівська модель малоросійського кітчу в українській драмі 20–30-х років ХХ століття. Літературознавчі студії. Київ, 2009. С. 235–238.
120.	Сверстюк Є.О. Гоголь і українська ніч: Есеї. Київ: ТОВ «Видавництво “КЛІО”», 2013. 328 с.
121.	Скаб М. Закономірності концептуалізації та мовної категоризації сакральної сфери / Монографія. Чернівці: Рута, 2008. 560 с.
122.	Сквіра Н.М. Рецепція написання та спалення другого тому «Мертвих душ» у «Повісті про Гоголя» О.І. Полторацького. Мова і культура : Наукове видання. Київ: Видавничий дім Дмитра Бураго, 2010. Вип. 13. Том Х (146). С. 56–60.
123.	Скобельська О.І. Художній світ Гоголя у контексті української культурної традиції : автореф. дис. ... канд. філол. наук : 10.01.05 «Порівняльне літературознавство»; НАН України, Ін-т л-ри ім. Т.Г. Шевченка. Київ, 2002. 20 с.
124.	Ужченко В. Д., Ужченко Д. В. Фразеологія сучасної української мови. Навч. посібн. Київ: Знання, 2007. 494 с.
125.	Філософський енциклопедичний словник / за ред. В. І. Шинкарука. Київ: Абрис, 2002. 742 с.
126.	Цимбал Я. «Гогольянство» у прозі Майка Йогансена. Слово і Час. 2002. № 1. С. 73–77.
127.	Цяпа А. У Гоголя за пазухою. Теорія літератури і гуманітарні студії: Збірник наукових праць з нагоди сімдесятип’ятиріччя доктора філологічних наук, професора, академіка Академії вищої школи України Романа Гром’яка. Вип. 34. Тернопіль: ТНПУ, 2012. С. 218‒221. URL: http://shron.chtyvo.org.ua/Studia_methodologica/N34.pdf (дата звернення: 15.05.2023)
128.	Чугуй О.П. Драматургічне освоєння прози М. Гоголя корифеями українського театру. Вісник Харківського університету. Харків : Видавництво при Харківському державному університеті. Видавниче об’єднання «Школа», 1988. № 327. С. 87–94.
129.	Шаповал М. Модус інтертекстуальності як критерій художності літературного твору. Філологічні семінари. Літературна критика і критерії художності. Київ, 2009. Вип. 12. С. 58‒63. URL : http://philology.knu.ua/files/library/filol_seminar/fs_12.pdf (дата звернення: 15.05.2023)
130.	 ШевченкоТарас. Зібрання творів: У 6 т. Київ, 2003. Т. 1: Поезія 1837–1847. 712 с.
131.	Шерех Ю. Третя Сторожа: Література. Мистецтво. Ідеологія. Київ: Дніпро, 1993. 590 с.
132.	Штерн І. Б. Вибрані топіки і лексикон сучасної лінгвістики. Енцикл. словник для фахівців з теоретич. гуманіт. дисциплін та гуманіт. інф-ки. Київ: «АртЕк», 1998. 336 с.
133.	Яременко В. Гоголівський період української літератури. Українські повісті. Київ: А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА, 2015. с. 580–592
134.	Lorenz K., Kreuzer F. Leben ist Lernen. Von Immanuel Kant zu Konrad Lorenz. Ein Gespräch über das Lebenswerk des Nobelpreisträgers. München, 1981. 103 s.
135.	Rolik A., Plotnikov Y. Metaphor as a quality marker in German and English translations of Nikolai Gogol’s “Dead Souls”. Гоголезнавчі студії : Вип. VII (24). Ніжин : ФОП Лук’яненко В. В. ТПК «Орхідея», 2018. С. 192–207.
136.	Silvia Beach. How to be a good citizen? My English Pages: My English Pages. URL : http://www.delo-angl.ru/anglijskie-telsty-i-stati/kak-byt-xoroshim-grazhdaninom (дата звернення: 02.04.2023).
137.	Pavlyshyn Marko «The Soviet Ukrainian Whimsical Novel». Journal of Ukrainian Studies. 2000. Vol. 25. Number 1–2. pp. 103–123.