УДК 378+378.22+37.032+80

ЛІНГВОДИДАКТИЧНІ ЗАСАДИ ВИВЧЕННЯ 
НАУКОВОГО МОВНОГО ЕТИКЕТУ В ПРОЦЕСІ
ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ МАГІСТРІВ-ФІЛОЛОГІВ

Ірина Холявко

У статті висвітлено лінгводидактичні засади опанування наукового мовного етикету під час навчання в магістратурі. Обґрунтовано його актуальність у ролі важливого об’єкта навчання магістрантів. Окреслено передумови формування етичного аспекту культури наукової мови, що сприяють ефективності наукової комунікації. З’ясовано, що опанування норм наукового мовного етикету є складовою комунікативної й соціокультурної компетентностей магістра-філолога. Визначено, що лінгводидактична робота, спрямована на формування етичного аспекту культури наукової української мови, має здійснюватися в аспекті актуалізованих часом національних пріоритетів, відбуватися на ґрунтовних лінгвістичних засадах, орієнтуватися на інтерактивні методи навчання.
Ключові слова: етикет, мовний етикет, науковий мовний етикет, культура наукової мови, лінгводидактика, комунікативна компетентність, соціокультурна компетентність.

Постановка проблеми у загальному вигляді та її зв’язок із важливими науковими чи практичними завданнями. Соціальні норми взаємин у суспільстві складалися поступово. Витоки їх беруть початок з того часу, коли людина вперше вступила в суспільні відносини. Жодна суспільна формація не обходилася без норм людської поведінки і спілкування. На певному етапі історичного розвитку, приблизно за часів Людовика XIV (XVII ст.), норми зовнішньої культури поведінки – правила пристойності, гарного тону – отримали загальну назву «етикет». Отже, етикет – це сукупність норм поведінки, що регулюють зовнішні прояви людських взаємин, це відбиття культурних цінностей суспільства в національно специфічних правилах доброго тону. Він становить важливий феномен культури і є невіддільною складовою сучасного соціокультурного простору.
Етикет функціонує в суспільстві як сукупність двох форм поведінки: мовної і немовної. Якщо етикет як встановлений у суспільстві набір правил регулює нашу зовнішню поведінку у відповідності до соціальних вимог, то мовний етикет можна визначити як правила, що регулюють нашу мовну поведінку. Під мовним етикетом розуміють сукупність національно специфічних стійких формул спілкування, прийнятих суспільством для встановлення контакту співбесідників, підтримання спілкування в певній тональності. Такі стійкі формули спілкування є типовими, повторюваними конструкціями, що їх уживають у високочастотних ситуаціях, отже, мовний етикет є ідіоматичним.
Проблема засвоєння норм мовного етикету цікавить багатьох сучасних науковців. Її студіюють українські філологи Н. Бабич, М. Білоус, О. Бобир, С. Богдан, І. Данилюк, С. Єрмоленко, А. Коваль, О. Миронюк, Т. Панько, М. Пентилюк, М. Стельмахович та ін., а також російські вчені В. Гольдін, Ф. Пап, Є.Тарасов, Н. Формановська та ін. С. Сабліна зазначає, що «корені українського мовного етикету глибоко національні, а сам він здавна емоційно багатий і традиційно велеречивий» та пов’язує зацікавлення українським етикетом взагалі й мовними етикетними засобами зокрема, по-перше, з відродженням української мови як одного із основних атрибутів державності, по-друге, з актуалізацією в науці проблеми спілкування, викликаною як досягненнями теоретичної лінгвістики, так і суміжних із нею наук: психолінгвістики, соціолінгвістики, етнолінгвістики, паралінгвістики [6]. Такий комплексний підхід до проблем мовного етикету дозволяє по-новому розглядати особливу систему стійких формул спілкування, яку й позначають терміном «мовний етикет». 
Мовний етикет висуває перед людьми, що спілкуються, певні вимоги. Їхня розмова має бути ввічливою, статечною, пристойною, а самі комуніканти мають виявляти один до одного уважність і чемність. Мовний етикет виконує такі функції: контактну (фатичну) – встановлення, збереження чи закріплення зв’язків і стосунків, індивідуальних чи соціально-масових; ввічливості (конотативну) – пов’язану з проявами ввічливого поводження членів колективу один з одним; впливу (імперативну, волюнтативну) – передбачає реакцію співбесідника – вербальну, жестову, діяльнісну; звертальну (апелятивну) – пов’язану з імперативною, бо привернути увагу – означає здійснити вплив на співбесідника. Усі функції мовного етикету існують на основі комунікативної функції мови. 
Формування мовної особистості майбутнього магістра філології передбачає участь у спілкуванні, у тому числі й науковому. Мовна особистість студента магістратури розвивається під час комунікативної фахової діяльності, що потребує не тільки знань мови, але й уміння нею користуватися. В основі сучасних технологій мовного навчання лежать пошуки оптимальних шляхів досягнення комунікативної компетентності. Проблема комунікативної компетентності перебуває в полі зору і лінгвістів, і методистів (Ф. Бацевич, Ю. Караулов, В. Мельничайко, М. Пентилюк, Л. Скуратівський та ін.). Більшість мовознавців уважає, що комунікативна компетентність охоплює мовну (знання законів мовної системи), мовленнєву (вміння володіти мовними законами), предметну (професійні, наукові, енциклопедичні знання), соціокультурну (знання про культурні предмети і явища, поняття та образи) компетентності.
Аналіз останніх досліджень і публікацій, у яких започатковано розв’язання проблеми і на які спирається автор, виділення невирішених раніше частин загальної проблеми. Мовний етикет пронизує всі сфери людського спілкування, зокрема наукову, де «він є одним із способів самопредставлення дослідника, важливим складником створення сприятливого клімату наукового спілкування» [3, с. 171]. Мовний етикет тісно пов’язаний з культурою мови. Нині вчені говорять про потребу «всебічної» атестації мови науки як «своєрідної семіотичної системи» [8] з огляду на необхідність навчання культури наукової мови студентів вишів. Проблема формування дослідницьких умінь студентів-філологів висвітлена в розвідках К. Глуховцевої, Ж. Горіної, О. Семеног, Т. Симоненко та ін.
У зв’язку із цим цілком закономірним є викладання курсу «Культура наукової української мови» – дисципліни, що ознайомлює магістрантів із сучасною мовною науковою картиною світу, сприяє підвищенню якості мовної комунікації в науково-професійній сфері діяльності, формуванню основ індивідуальної мовної компетентності. 
О. Семеног виділяє три аспекти, які охоплює поняття «культура наукової мови»: нормативний, що передбачає знання літературних норм і вміння застосовувати їх у науковому мовленні; комунікативний, що пропонує відбір мовних засобів, які найкраще виконують завдання наукового спілкування; етичний, пов’язаний із дотриманням норм поведінки, повагу до учасників спілкування, доброзичливість, тактовність [7, с. 10]. Останній аспект, на нашу думку, є надзвичайно важливим, адже від того, наскільки особистісні якості педагога, вченого, культура його мови, думки, поведінки відповідають етичним нормам, значною мірою залежить формування інтелектуального потенціалу країни. Крім того, науковий мовний етикет є частиною мовно-національної картини світу, що варто враховувати в процесі опанування його норм з огляду на переорієнтування освіти на відродження духовності народу, пріоритет особистості студента. У вітчизняній лінгводидактиці бракує студій, які б висвітлювали лінгводидактичні засади опанування культури наукової мови, зокрема наукового мовного етикету, в процесі навчання в магістратурі, що зумовлює актуальність нашої розвідки.
Формулювання цілей статті (постановка завдання). У публікації ставимо за мету окреслити передумови формування в магістрантів-філологів етичного аспекту культури наукової української мови, визначити основні засади засвоєння ними норм наукового мовного етикету, що сприяють ефективності наукової комунікації. Опанування норм наукового мовного етикету вважаємо важливою складовою комунікативної й соціокультурної компетентностей магістра-філолога, адже мовний етикет є складовою культури народу, поведінки і спілкування людини та позначений виразною національною специфікою.
Виклад основного матеріалу дослідження. Потреба розширення суспільних функцій української мови в її державному статусі передбачає зростання уваги до культури наукової мови. У викладанні цього курсу важлива роль належить розумінню природи спілкування. Опанування основ наукового мовного етикету відбувається в процесі мовленнєвої діяльності, коли майбутні магістри філології, виконуючи різні типи завдань, моделюючи різні ситуації наукової комунікації, вчаться доречно вживати мовні етикетні формули для встановлення й підтримання міжособистісних контактів. У центрі уваги сучасної лінгвістики та лінгводидактики постають питання мовної прагматики як в аспекті їх теоретичного вивчення, так і в аспекті використання в мовленні одиниць, що становлять поняття «лінгвістика спілкування». Сучасна лінгводидактика  досліджує, як особистість використовує мову і як у мовних одиницях відображається сама особистість. Так, науковий мовний етикет «опосередковано передає інформацію про соціальний статус мовця, характер (офіційний чи неофіційний) спілкування, наявність чи відсутність вікової різниці, зрештою, свідчить про виховання учасника комунікації» [3, с. 171]. 
Нині у вищих навчальних закладах відбувається інтенсифікація викладання української наукової мови шляхом упровадження різноманітних технологій навчання, що забезпечує свободу вибору студентами форм і методів навчання. Сьогодні проблемами наукової комунікації є невміння висловлюватися логічно й грамотно, аргументувати свою думку, збагачувати свої висловлювання мовними етикетними формулами, насичувати їх лексичними одиницями професійної мови, термінологією, вести дискусію. Тому надзвичайно актуальним є пошук таких шляхів навчання мови наукового спілкування, що сприяли б її ефективному опануванню. Вважаємо, що когнітивно-комунікативний підхід зможе стати умовою успішного оволодіння науковою мовою. М. Пентилюк, аналізуючи нові освітні технології, зазначає: «Когнітивна та комунікативна методики спрямовані на виконання головного завдання мовної освіти в сучасних умовах – формування комунікативної компетенції того, хто вивчає мову, і цілком відповідає загальноєвропейським орієнтирам із питань мовної освіти. Кожна з цих методик має свої завдання, але, інтегруючись, вони виконують головну функцію – формування й подальший розвиток мовної особистості на засадах неперервної мовної освіти» [5, c. 126].
Когнітивна методика ґрунтується на загальнодидактичних і лінгводидактичних принципах навчання, з-поміж яких провідними для опанування норм наукового мовного етикету вважаємо такі:
– особистісний – орієнтування на особистість;
– етнокультурологічний – навчання української мови в контексті української культури;
– інтегративності – інтеграція здобутої пізнавальної інформації, спільна творча діяльність;
– емоційності – збагачення позитивними емоціями;
– креативності – забезпечення результативної творчої діяльності;
– активної пізнавальної спрямованості – формування мотивації в засвоєнні лінгвістичних знань, спроектованих на ефективне спілкування в науково-професійній сфері.
Вважаємо, що в магістерській освіті лінгводидактична робота, спрямована на формування етичного аспекту культури наукової української мови в майбутніх магістрів філології, має здійснюватися в аспекті актуалізованих часом національних пріоритетів, відбуватися на ґрунтовних лінгвістичних засадах, з використанням інтерактивних методів навчання, що розвивають у магістрантів-філологів бажання до творчої та продуктивної праці; спонукають до активних дій, досягнення успіхів і мотивують їхню поведінку; сприяють відпрацьовуванню моделей поведінки, необхідних для успішної науково-професійної діяльності. Надаємо перевагу діалоговому навчанню, у ході якого відбувається взаємодія викладача зі студентами, спільне вирішення поставлених завдань, взаєморозуміння, розвиток особистісних якостей. Солідаризуємося з думкою О. Горошкіної про те, що «провідними характеристиками вищої освіти стають системність, творча активність викладача і студента, формування наукового мислення, створення особистісно орієнтованого освітнього простору, суб’єкт-суб’єктний характер відносин викладача і студента тощо» [2, с. 124].
Науковий мовний етикет реалізується через систему мовних засобів, у яких проявляються етикетні стосунки. Формули мовного етикету закріплені за певними ситуаціями ввічливих взаємин між комунікантами. У результаті багаторазової повторюваності вони стали стійкими стереотипами – типовими, стійко повторюваними конструкціями, що використовуються практично в усіх ситуаціях спілкування і становлять готові формули не лише з погляду їх морфолого-синтаксичної структури, а й з погляду їх лексичної наповненості. Без таких стереотипних виразів, відтворюваних у типових мовленнєвих ситуаціях ввічливості, обійтися, очевидно, неможливо. Вони вмотивовані стилістично, функціонально, оскільки забезпечують точність, однозначність і економність процесів спілкування. 
У практиці засвоєння основ наукового мовлення відбір і репрезентацію формул наукового мовного етикету, на нашу думку, варто підпорядковувати правилам класифікації відповідно до ситуацій їх уживання. Тож з огляду на основні елементи комунікативних ситуацій опрацьовуємо в курсі культури наукової мови мовні формули привітання, звертання, прощання, подяки, прохання, оцінювання наукових досягнень автора, солідарності / незгоди, вибачення, запрошення та нагадування, відповіді на запрошення, побажання. 
Ще І. Бодуен де Куртене, Ф. де Соссюр розрізняли зовнішню й внутрішню лінгвістику з огляду на міру зумовленості тих або інших сторін мови екстралінгвальними чинниками. Ураховуючи певну умовність такого поділу, все ж зазначимо,  що етикетні стереотипи і мовні знаки належать до сфери зовнішньої лінгвістики. Тому навчання відбору і використання в науковому мовленні формул мовного етикету вважаємо доцільним поєднувати із характеристикою їх соматичного супроводу (жести, міміка, рухи тіла тощо). Таким чином, процес формування мовних етикетних норм у сфері наукового спілкування охоплює дві складові: мовні формули і невербальні компоненти. Органічне поєднання цих складових пояснює той факт, що проблематику, пов’язану з дослідженням мовного етикету, нині активно студіюють не лише в царині власне лінгвістичній, а й у теорії комунікації, антропології та соціології. 
З погляду національної специфіки мовного етикету варто зауважити, що його структура склалася в кожної нації на народній основі під впливом різних психологічних, соціально-політичних, культурологічних чинників. Свідоме опанування наукового мовного етикету неможливе, на нашу думку, без урахування культурного фону, адже національна, етонокультурна специфіка мови і поведінки яскраво виявляється в етикетному спілкуванні, зокрема й науковому. Прийняті в одному мовному співтоваристві норми в іншому сприймають як їх порушення.  На заняттях з культури наукової української мови пропонуємо магістрантам сформулювати за змістом паремій (наприклад:  Не хочеш почути дурних слів, не кажи їх сам; Треба знати, де що сказати; Бережи хліб на обід, а слово на відповідь і под.) правила наукового мовного етикету
Невіддільною ознакою вітчизняного наукового спілкування є ввічлива, пошанна тональність. Так, на особливу увагу в процесі опанування етикетних виразів, які регулюють мовну поведінку учасників наукового спілкування, заслуговують звертання. Акцентуємо увагу магістрантів на тому, що тональність апелятивів може бути різною і залежить від рівня офіційності події (спілкуються добре знайомі колеги чиж малознайомі люди), усної чи писемної форм комунікації;  у звертаннях до колег, старших за віком чи статусом, варто уникати невиправданої фамільярності; використання емоційних за змістом прикметників шановний, вельмишановний, високоповажний, ґречний та ін. у поєднанні зі словами-регулятивами надає офіційності, урочистості  звертанню; неприпустимим з погляду норм літературної мови є  вживання звертань у називному відмінку замість кличного [3, с. 171–172]. 
Спілкування можливе за наявності мовця, адресата, до якого звернене мовлення, мети і теми мовленнєвої діяльності. Схематично код мовленнєвої ситуації можна окреслити так: «хто – кому – чому – про що – де – коли». Етикетною вважається тільки та ситуація, для якої суттєвими є відмінності між мовцями (їхній вік, соціальний статус, стать тощо). З огляду на зазначене процес набуття вмінь і навичок етикетного спілкування у сфері наукової комунікації повинен відбуватися з урахуванням соціального чинника. Майбутні магістри філології, вивчаючи мовний етикет української науки, мають усвідомлювати, що соціальна диференціація комунікантів стосовно віку, посади, статусу в науковому співтоваристві тощо виявляється у відповідній поведінці та диктує відбір одиниць мовного етикету і доречних невербальних засобів. Аналізуючи на заняттях з культури наукової української мови наукові тексти різних жанрів, де представлений етикетний компонент комунікації (рецензії, відгуки, тексти виступів під час захисту кваліфікаційних робіт, додаткові наукові тексти, представлені анкетами, описом проведених опитувань, застосованих методик, та ін.), магістранти простежують і фіксують залежність мовленнєвої продукції від соціальних характеристик учасників спілкування і від оцінювання ними параметрів спілкування.  У результаті вони можуть дійти вмотивованого висновку про те, що ігнорування соціального і культурного чинників під час спілкування спричиняє непорозуміння, здивування, а подеколи й культурний шок.
Дидактична система навчання в магістратурі реалізується через культурологічний, лінгвістичний, полікультурний, соціокультурний, методологічний компоненти [4, с. 82 ]. Урахування культурного й соціального чинників у процесі опанування наукового мовного етикету актуалізує соціокультурний аспект вивчення української наукової мови та сприяє формуванню соціокультурної компетентності майбутнього магістра філології – інтегративної властивості особистості, що виражається в гармонії етнокультурознавчої (знання про народ – носія і творця культури, національний характер, суспільно-державний устрій, здобутки в галузі освіти, культури, особливості побуту, традиції, звичаї), етнолінгвістичної (здатність сприймати мову в її культуроносній функції, з національно-культурними особливостями, яка передбачає знання мовних одиниць, у тому числі з національно-культурним компонентом семантики, і вміння використовувати їх відповідно до соціально-мовленнєвих ситуацій), соціолінгвістичної (знання особливостей національного мовного етикету й невербальної поведінки та навички врахування їх у реальних життєвих ситуаціях, здатність організовувати мовленнєве спілкування відповідно до комунікативної ситуації, соціальних норм поведінки та соціального статусу комунікантів) компетентностей [9, с. 8–9]. 
Усі складові соціокультурної компетентності взаємопов’язані поняттям культурного та соціального контекстів, і оволодіння ними має відбуватися комплексно. Культурний контекст передбачає знання реалій, спільних для всього народу-носія, а соціальний – знання соціальних умов спілкування, прийнятих на конкретному історичному етапі розвитку суспільства. Тому соціокультурна компетентність – важлива складова опанування наукового мовного етикету, це вміння науковця усвідомлено враховувати знання соціального і культурного контекстів у процесі спілкування. У цьому аспекті звертаємо увагу магістрантів на те, що обов’язковим елементом публічного вітчизняного наукового спілкування є висловлення подяки за слушне запитання, конструктивну критику після обговорення та захисту наукової роботи, закінчення лекції й т. ін. Її формальне вираження може бути різним: мати нейтральну або високу, вишукану тональність, що втілюється у відповідних мовних формулах [3, с. 173–174].
Науковий мовний етикет має у своєму арсеналі значний набір мовних формул і широкий спектр стратегій спілкування, однак молодому науковцю часто буває складно обрати найбільш доцільні з них з огляду на позамовну ситуацію – нейтральну або емоційно навантажену. Вироблення вміння доречно послуговуватись у науковому спілкуванні етикетними мовними формулами в процесі наукового діалогу, полілогу, дискусії сприяє формуванню мовної толерантної особистості магістранта-філолога, що вміє використовувати етикетні мовні засоби, щоб приєднатися до висловленого погляду, припинити розмову чи змінити її напрям, висловити згоду чи незгоду, встановити контакт із співрозмовником, підтримати його увагу тощо. Особливу увагу звертаємо на дотримання принципу «комунікативної співпраці», що виявляється в коректності висловленої критики й етичному оформленні негативної оцінки, яку за науковим етикетом потрібно пом’якшувати. Висловлюючи незгоду щодо поглядів співрозмовника чи побажання вдосконалити окремі частини дослідження, схвалюючи позицію автора чи заперечуючи її, мовець може використати фрази, які в певній ситуації набувають етикетного характеру. Формування в майбутніх магістрів філології вміння вмотивовано інкорпорувати ці фрази в текст рецензії, відгуку або використовувати під час усного спілкування,  збагачення цими мовними формулами активного словника молодих науковців відбувається  шляхом моделювання, проектування, прогнозування різних комунікативних ситуацій,  що уможливлює формування нового якісного стану професійної компетентності майбутнього магістра філології, рівня  його загальної та академічної культури.
Для опанування майбутніми магістрами філології норм наукового мовного етикету доцільно, на нашу думку, використовувати такі типи когнітивно-розвивальних вправ:
– аналітичні, пов’язані з аналізом текстового матеріалу;
– комунікативні, що передбачають залучення до активної комунікативної діяльності, спрямовані на формування інтелектуально-креативних здібностей: мовного чуття, дару слова, мислення, мовлення, уяви, уваги, спостережливості тощо;
– асоціативні, які спонукають до виявлення емоційно-чуттєвого ставлення до тексту й навчального матеріалу;
– дослідницькі, що передбачають залучення до творчості через пошук, шляхом створення й розв’язання проблемних ситуацій [1, c. 234]. 
Висновки з дослідження і перспективи подальших розвідок у цьому напрямі. У процесі наукової комунікації постійно повторюються стандартні, стереотипні спілкувальні ситуації, що мають етикетний характер. Додержання норм наукового мовного етикету пов’язане із загальною культурою людини, її самоусвідомленням, самоповагою та мірою ґречного ставлення до інших. Навчання культури наукової мови майбутніх магістрів філології, зокрема опанування етичного аспекту наукової комунікації, передбачає реалізацію принципів демократизації, національного спрямування, неподільності навчання й виховання, що розглядають людину як активну, творчу й національно свідому особистість.
Вважаємо, що мовний етикет відіграє велику роль у формуванні соціокультурної компетентності. Формуючи навички етикетного спілкування в майбутніх магістрів-філологів, потрібно давати не лише необхідні лінгвістичні знання і знання соціокультурного характеру, але й розвивати вміння враховувати такі параметри вербального спілкування, як соціально-статусні ролі комунікативних партнерів, мету та умови спілкування. Етикетним формулам властива знаковість, конвенціональність, інституалізованість і національна забарвленість. Вони становлять соціомовленнєві одиниці, уживання яких зорієнтоване на норми української мови і соціокультурної мовленнєвої поведінки. 
Порушена проблема може бути поглиблена і розвинена в напрямі розроблення лінгводидактичного забезпечення, орієнтованого на формування вмінь і навичок етикетного спілкування в процесі опанування культури наукової української мови майбутніми магістрами філології.

Література
1. Бойкарова Л. Когнітивно-комунікативна методика навчання української мови [Електронний ресурс] / Л. Бойкарова // Гірська школа Українських Карпат. – 2013. – № 10. – С. 231–235. – Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/gsuk_2013_10_60.pdf.
2. Горошкіна О. Лінгводидактичні засади викладання курсу «Методика викладання лінгвістичних дисциплін» у магістратурі / О. Горошкіна // Вісник ЛНУ імені Тараса Шевченка. – № 24 (259), Ч. ІІ. – 2012. – С. 119–127.
3. Козловська Л., Терещенко С. Чи потрібне істині красномовство (про мовний етикет у науковому спілкуванні) / Л. Козловська, С. Терещенко // Культура слова. – № 75. – 2011. – С. 170–177.
4. Копусь О. А. Модель формування фахової лінгводидактичної компетентності майбутніх магістрів філології / О. А. Копусь // Наука і освіта. –  № 8. – 2012. – С. 78–83. 
5. Пентилюк М. Розвиток української лінгводидактики в контексті державного стандарту базової і повної освіти в україні / М. Пентилюк // Вісник Львівського університету. Серія філол. – 2010. – Вип. 50. – С. 123–130.
6. Сабліна С. В. Сучасні мовознавчі проблеми дослідження українського мовного етикету [Електронний ресурс] / С. В. Сабліна // Вісник Запорізького державного університету. Серія «Філологічні науки». – № 3. – 2002. – Режим доступу: web.znu.edu.ua/herald/issues/archive/articles/2783.pdf 
7. Семеног О. М. Культура наукової української мови : навч. посіб. / О. М. Семеног. – Київ : ВЦ «Академія», 2010. – 216 с.
8. Формановская Н. И. Речевое общение: коммуникативно-прагматический поход : монографія /  Н. И. Формановская. – Москва : Русский язык, 2002. – 216 с.
9. Усик О. Ф. Формування соціокультурної компетентності студентів філологічних спеціальностей у процесі вивчення гуманітарних дисциплін : автореф. дис.  на здобуття наук. ступеня канд. пед. наук : спец. 13.00.09 – теорія навчання / О. Ф. Усик. – Кривий Ріг, 2010. – 20 с.

ЛИНГВОДИДАКТИЧЕСКИЕ ОСНОВЫ
ИЗУЧЕНИЯ НАУЧНОГО РЕЧЕВОГО ЭТИКЕТА 
В ПРОЦЕССЕ ПОДГОТОВКИ БУДУЩИХ МАГИСТРОВ-ФИЛОЛОГОВ

Ирина Холявко

В статье описаны лингводидактические основы осваивания научного речевого этикета во время обучения в магистратуре. Обоснована его актуальность как важного объекта обучения магистрантов. Намечены пути формирования этического аспекта культуры научной речи, способствующие эффективности научной коммуникации. Определено, что осваивание норм научного речевого этикета является составляющей коммуникативной и социокультурной компетентностей магистра-филолога. Выяснено, что лингводидактическая работа, ориентированная на формирование этического аспекта культуры научной речи, должна происходить в аспекте актуализированных временем национальных приоритетов, иметь прочную лингвистическую основу,  активно использовать интерактивные методы обучения. 
Ключевые слова: этикет, речевой этикет, научный речевой этикет, культура научной речи, лингводидактика, коммуникативная компетентность, социокультурная компетентность.

THE LINGUODIDACTIC PRINCIPLES 
OF SCIENTIFIC STUDY OF THE LANGUAGE ETIQUETTE 
IN PREPARATION FOR THE FUTURE MASTERS OF PHILOLOGY

Irina Kholyavko

The article highlights linguodidactic mastering scientific principles of linguistic etiquette while learning to master. Its relevance is proved as an important object of study of undergraduates. The preconditions for the formation of ethical aspects of scientific language culture, contributing to the efficiency of scientific communication were outlined. It was found that mastering academic standards of linguistic etiquette is part of the communicative and sociocultural competence of master philologist. It was determined that linguodidactic work aimed at the formation of ethical aspects of scientific culture Ukrainian language should be made in terms of updated national priorities over time by using interactive teaching methods.
Key words: etiquette, language etiquette, etiquette scientific language, culture, scientific language, linguodidactics, communicative competence, social and cultural competence.

Відомості про автора 
Холявко Ірина Вікторівна
Вчене звання: доцент
Науковий ступінь: кандидат філологічних наук
Наукові інтереси: актуальні проблеми мовленнєвої культури наукової комунікації, науковий текст в аспекті девіатології, науковий текст як об’єкт редагування, синергетичний підхід до вивчення наукової мови
Посада: доцент кафедри культури української мови, літератури та методики навчання
Місце роботи: Глухівський національний педагогічний університет імені Олександра Довженка
Поштова домашня адреса: 41400 Сумська обл., м. Глухів, вул. Терещенків, буд. 55, кв. 14
Країна: Україна
Номер мобільного телефону: 095 15 30 559
Адреса електронної пошти: kholyavko_irina@ukr.net