УДК	82.0.09
Олена Чайка
м. Глухів
ВИЗНАЧАЛЬНІ РИСИ ЕКЗИСТЕНЦІАЛІЗМУ У НОВЕЛАХ-ПРИТЧАХ 
«ОРФЕЙ І …» ТА «КАССАНДРА» Г.Е.НОССАКА
Анотація
	Стаття присвячена дослідженню художньо-філософської системи Г.Е.Носсака, який ввійшов в історію німецької літератури як письменник-екзистенціаліст, хоча сам митець заперечував свою приналежність до цієї течії. Наше завдання – довести думку більшості зарубіжних критиків про близькість прози Носсака ідейно-естетичним поглядам Ж.П.Сартра і А.Камю. На прикладі новел «Орфей і …» та «Кассандра» ми спробували визначити та проаналізувати основні риси філософії екзистенціалізму, які стали провідними у творчості німецького письменника.
	Ключові слова: життя, смерть, абсурд, буття, ірраціональний світ, екзистенціалізм.
Аннотация
	Статья посвящена исследованию художественно-философской системы Г.Э.Носсака, который вошел в историю немецкой литературы как писатель-экзистенциалист, несмотря на то, что он сам выступал против сопоставления своего творчества с этим литературным течением. Наше задание – доказать мнение большинства зарубежных критиков о близости прозы Носсака идейно-эстетическим воззрениям Ж.П.Сартра и А.Камю. На примере новел «Орфей и …», «Кассандра» мы попытались выделить и проанализировать основные черты философии экзистенциализма, которые стали основными в творчестве немецкого писателя.
	Ключевые слова: жизнь, смерть, абсурд, бытие, иррациональный мир, экзистенциализм.
Annotation
	The article is devoted to analysis the philosophic creative method by H.E.Nossak, who is known in the history of German literature as a writer-existentialist, although the novelist contested his belonging to this style. Our task consisted in argumentation the views of most foreign critics about similarity of Nossak’s prose with the ideas and aesthetic opinions of J.P. Sartre and A. Kamu. We tried to determine and analyze the major features of existentialism, which become leading in the German writer’s creative works. The main attention was paid to considering the themes and motives of novels «Orpheus and …» and «Cassandra».
	Key words: life, death, absurdity, being, irrational world, existentialism.

Ганс Еріх Носсак (1901-1977) – один із найбільш значних і суперечливих письменників ХХ століття, за яким закріпилася слава «німецького екзистенціаліста-атеїста». Окремі статті, рецензії засвідчили, що критики на Заході часто порівнювали його із Ж.П.Сартром і А. Камю, проте глибока думка авторитетних дослідників (А.Вільямса, І.Стефана, Д.Затонського, А.Нямцу, П.Топера та ін.) не стала об’єктом ґрунтовного наукового студіювання в українському літературознавстві.
Метою статті стало дослідження художньо-філософської системи Г.Е.Носсака та характеристика елементів екзистенціалізму у його творчості, зокрема у творах з міфологічним сюжетом – новелах-притчах «Орфей і …» та «Кассандра».
Ганс Еріх Носсак увійшов в історію світової літератури ХХ ст. не лише як талановитий прозаїк, що критикував німецьке суспільство і гостро засудив фашизм, але й як унікальна особистість, людина з власною філософією життя. Його відчуженість, самотність, замкненість і демонстративне маскування призвели до того, що довгі роки письменника не  визнавали за генія німецької літератури. Винятковість життєвого і творчого шляху митця позначена рядом особливостей, які необхідно знати, щоб краще зрозуміти ідейно-художній зміст його книг.
Народився Г.Е.Носсак 31 січня 1901 року в місті Гамбург у родині заможного комерсанта, директора великої фірми. З багатими батьками, які так і не зрозуміли свого геніального сина, у хлопця склалися складні стосунки. У пошуках власного шляху він рано покинув батьківський дім і розпочав самостійну трудову діяльність спочатку робітником на фабриці, пізніше продавцем, журналістом. Хоча всі ці роки юнак прагнув втілити давню мрію – стати письменником і заробляти літературною творчістю. 
	Носсак почав писати ще у 20-х рр., але після завоювання влади фашистами молодому письменникові було заборонено друкуватися, оскільки його публікації виявились несумісними із нацистською ідеологією. Прихід Гітлера до влади був пережитий ним як жорстока поразка. Він замкнувся і усамітнився, однак не втратив віри у високе призначення літератури і продовжував писати у «шухляду стола».  
	Молодого літератора оминув фронтовий досвід і першої, і другої світових війн. Він належав до тієї групи письменників, які залишилися у 30-ті роки у фашистській Німеччині (так звані «внутрішні емігранти») і були приречені на довгі роки мовчання. Відчуття безвиході і безрезультатності боротьби, усвідомлення своєї поразки і трагізм світовідчуття не привели Носсака до байдужості і пасивності. Він жив проблемами свого часу, що й відобразилося у його книгах після 1945 року, коли митець знову отримав можливість друкуватися.
1947 рік став поворотним у творчій біографії Г.Е.Носсака. У цьому році побачив світ роман «Некійя», який засвідчив зрілу руку майстра прозової оповіді і приніс автору письменницьку славу. Популяризації книг німецького митця у Європі, зокрема у Франції, посприяв Ж.П.Сартр, який у 1947 році надрукував оповідання «Загибель» і роман «Некійя» у своєму журналі «Тан модерн». Названі твори окреслили основоположні структурні компоненти художнього світу письменника: апокаліптичну символіку, міфологічні образи і сюжети, мотиви песимізму і зневіри в людині тощо.
У 50-60-х роках Ганс Еріх Носсак багато працював, випускаючи одну за одною книги, різноманітні за жанрами, побудовою і сюжетами – оповідання, романи, п’єси, збірки статей. Кращими творами даного періоду стали романи «Не пізніше листопада» (1955), «Спіраль» (1956), «Молодший брат» (1958), «Після останнього повстання» (1961), «Справа д'Артеза» (1968) тощо. Письменник прагнув осмислити гіркий досвід вчорашнього минулого і розкрити реальну правду життя, якою б страшною вона не була. До нього прийшов справжній успіх та слава майстра оповіді й психологічного аналізу.
Творчість Г.Е.Носсака почали широко обговорювати у літературно-критичних колах, то визначаючи його приналежність до сюрреалізму, то підкреслюючи його зв’язок з традиціями «магічного реалізму», то вказуючи на його близькість ідеям екзистенціалізму. Хоча сам митець неодноразово заперечував свій зв'язок як з екзистенціалізмом, так і з сюрреалізмом. 
Визначальне місце у творчості Г.Е.Носсака посіла збірка «Інтерв’ю зі смертю» (1948 р.), у більшості творів якої автор звернувся до інтерпретації сюжетів античних міфів у дусі філософії екзистенціалізму. 
Західні критики ще за життя письменника вказували на близькість художнього світу Носсака і творчості французьких екзистенціалістів, визначивши спільні мотиви:  проблеми життя і смерті, свободи і вибору, атмосфера «буття в смерті», образ героя, котрий перебуває у «пограничній ситуації», і «ніщо» як смисл існування. Екзистенціальні риси митець і в подальшому використовував у своїх романах і статтях, наголошуючи на винятковості «людини духу», її самотності серед «сірої буденності» [3, с. 9].
Однак у постановці і вирішенні основних проблем існування людини Г.Е.Носсак уникав питання про Бога та релігію. Звідси склалося враження, що Бог для нього просто не існував, ні як особиста, ні як соціальна проблема. Саме ця обставина помітно вирізняла німецького прозаїка з-поміж багатьох письменників ХХ століття і підтвердила його славу як «екзистенціаліста-атеїста».
Носсак як письменник формувався у складний для його країни час, позначений розрухою, інфляцією, кризою, жорстокими війнами, що визначило життя цілих поколінь німців. Тому у своїх творах він прагнув створити власний художній міф, який би найбільш адекватно відтворював трагічне і суперечливе буття сучасної людини. Прозаїк розмірковував про самотню особистість, що залишилася наодинці з байдужим до неї Всесвітом. Використовуючи традиційну систему персонажів, митець намагався наблизитися до кращого розуміння сучасності через глибоке осягнення вічних цінностей і констант буття, закладених у міфах.
Образ Орфея зажди приваблював німецького письменника. З юних років Г.Е. Носсак захоплювався «Метаморфозами» Овідія, в яких переказано яскраві історії з життя легендарного співця. Одна з них – історія кохання Орфея та Еврідіки – художньо переосмислена у новелі-притчі «Орфей і …» (1946).
Згідно з античним міфом, дружина Орфея, Еврідіка, раптово померла від укусу змії. Туга за коханою привела співця у царство мертвих. Він хотів за будь-яку ціну знову поєднатися з Еврідікою: або вимолити у богів, щоб вони відпустили її на землю, або залишитися поряд з нею у царстві смерті. Зі співом-благанням звернувся герой до володарів підземного світу. Його пісня, наповнена розпачем, скорботою та любов’ю, зворушила богів. Вони погодилися відпустити жінку, але за однієї умови: Орфей не повинен бачити дружину, доки не повернеться додому. Вже на виході з царства Аїда співець, не витримавши, все ж озирнувся. Через це він назавжди втратив кохану і, вбитий горем, повернувся на землю.
З давнього сюжету, який оспівав подвиг самовідданого кохання і водночас ствердив безсилля смертного перед обличчям смерті, Г.Е. Носсак обрав для свого твору лише фінальну частину – розповідь про те, як Орфей припустився фатальної помилки. Античний міф зазнав докорінної модернізації, сповнився глибоким філософським змістом у дусі екзистенціалізму. Співець, забираючи свою дружину з царства мертвих, порушив заборону й оглянувся – але побачити він хотів не Еврідіку, а сумний образ цариці потойбічного світу Персефони; раз поглянувши в обличчя смерті, він уже не міг його забути: «Вони напевне помітили, що співав він уже не для земної жінки, а для богині смерті»[3, с. 556].
Назва твору «Орфей і…» стала сюжетною. На початку новели вона продовжена: «…Еврідіка – одразу ж готові ми продовжити, бо ми так звикли» [3, с. 555]. Однак уже в кінці твору Носсак зазначив: «Але все ж із певного моменту цю історію слід було б назвати історією Орфея і Персефони» [3,          с. 556]. 
	 На думку західних вчених, у цій новелі злилися воєдино і особистий досвід письменника (пережите ним бомбардування Гамбурга, коли згоріли майже всі його рукописи), і післявоєнний досвід митців, переконаних, що після пережитого вже неможливо писати, як раніше. Сам автор новели в деяких інтерв’ю називав руйнування Гамбурга «мандрівкою до царства мертвих» [5,    с. 280].
	Якщо ж оцінювати змістову лінію твору з позиції філософії екзистенціалізму, то поразка Орфея у творі ознаменувала крах ідеї бунту особистості проти світобудови та марності її намагань піднестися над людською природою. За пориванням співця оживити Еврідіку стояло по суті його бажання повернути колесо природного буття у зворотному напрямку, порушити звичний порядок речей, коли життя людини рухається від народження до смерті, а померлі назавжди покидають царство живих.
	Прагнучи власною волею воскресити кохану, Орфей намагався подолати межі людських можливостей, зробити те, що під силу лише богам. Поразка співця яскраво продемонструвала приреченість ідей, схожих з тими, що панували у духовному житті людей на початку ХХ ст.: ніцшеанські положення про «надлюдину», усілякі політичні утопії, сподівання нацистів на те, що фашизм сприятиме повному оновленню світу.
	Г.Е.Носсак також вказав на причини поразки насильницького втручання Орфея у закони буття Всесвіту. З одного боку (як і зазначено в античному міфі), не витримав сам співець: він озирнувся. А озирнувся герой тому, що хотів побачити Персефону. Його тримав досвід, набутий ним в іншому світі. Це переломний момент в житті Орфея, коли він усвідомив беззмістовність буття і неможливість подальшого існування за старими принципами. «Тричі намагався він побороти цю невимовну муку, тричі силувався переступити поріг – і все даремно» [3, с. 556].
З іншого боку, у сюжеті новели знайшла своє відлуння проблема мистецтва: в ірраціональному світі струни співця, «окриленого … перемогою над пеклом», зазвучали новою піснею, яка підносила й одухотворяла. На порозі ж  реального життя він усвідомив власне безсилля, обмеженість і приреченість свого мистецтва: «О, ніколи більше я не зможу співати, як сьогодні» [3, с. 556]. Для людини, яка пізнала смерть, життя «серед квітів і плодів» уже не було найкращою альтернативою.
Історію Орфеєвої поразки можна пояснити і як притчу про неможливість відновлення колишньої гармонії в коханні, про приреченість намагань воскресити минуле тощо. 
Ганс Еріх Носсак у дусі екзистенціалізму заговорив про «двоїстість» людського буття, в якому поряд з реальним життям існував інший, відокремлений невидимою лінією, світ, в який могли потрапити лише обрані. Подолання Орфеєм заповітної межі двох світів, «буття у смерті» обернулося в подальшому існуванням одинака, відступника, якого не розуміло вороже і чуже оточення. 
Ще один елемент філософії екзистенціалізму в новелі – тема взаємозв’язку життя і смерті, яка розкрила перед нами прагнення героя визначити місце людини серед реалій природного світу. Атмосфера «буття у смерті» створена завдяки невдалій мандрівці співця до потойбічного царства. Ця подорож збагатила його унікальним досвідом: людина – лише піщинка у цьому великому незбагненному світі, вона не може порушити законів світового буття. Усвідомлення трагічності і безвиході свого існування призвело Орфея до «вічної темряви», скріпленої печаттю смерті.
У наступній новелі «Кассандра» (1948) Г.Е.Носсака хвилювали філософські і моральні проблеми історії, життя окремих людей у період складних історичних перипетій. Твір побудовано на переосмисленні автором давньогрецьких міфів троянського циклу, за якими Кассандра – донька троянського царя Пріама і Гекуби, провидиця, передбаченням якої ніхто не вірив. Даром пророцтва дівчину наділив бог Аполлон, який домагався її кохання. Але, коли Кассандра відмовила йому у взаємності, він зробив так, що словам дівчини ніхто не вірив. Після падіння Трої вона стала бранкою Агамемнона і загинула разом з ним від руки Клітемнестри, яка побачила в ній суперницю. 
Звернувшись до образу Кассандри, яка віщувала страшні події майбутнього, Г.Е.Носсак намагався підкреслити всю складність і трагізм життя неординарної особистості у ворожому їй соціумі. Він наголошував на тому, що «так було тисячу років тому і через тисячу років так само буде» [3, с. 510].
Новела побудована у формі аналізу і порівняння Телемахом (сином Одіссея) тих відомостей про Кассандру, що дійшли до нього зі спогадів і розповідей Одіссея та Пілада. Намагаючись розібратися в усіх розказаних йому історіях про віщунку, впорядкувати минуле, юнак сфокусував свою розповідь на двох подіях: зустріч Кассандри з Фебом (відмова богу) та з Агамемноном (пророцтво його загибелі і смерть разом з ним).
Автора не приваблювали ні подробиці життя героїні, ні ті фактори, що сформували її характер. Його цікавили лише поворотні моменти, які не дозволяли дівчині повернутися на пройдений шлях. Таким першим поворотним моментом у житті Кассандри стала зустріч із Фебом, після чого доля героїні стрімко змінилася: вона отримала божий дар віщування. Цей момент породив у душі дівчини таємничість, відлюдькуватість, замкненість, відстороненість. Дар провидиці став для Кассандри своєрідним тягарем: вона передбачала невідворотні страшні події, але їй ніхто не вірив. ЇЇ слова не сприймало і не чуло глухе до істини оточення: «… мої співвітчизники умиротворялися пахощами і нічого не помічали. Мене вони ненавиділи» [3, с. 525]. Настала цілковита глухота – люди перестали чути і розуміти, занурилися у цілковиту темряву незбагненності та абсурдності буття.
Наступний момент – зустріч із Агамемноном – завершив долю Кассандри і призвів до її звільнення від тягаря віщунки. Нарешті, передбаченням дівчини про скору загибель Агамемнона вперше повірили. Відкривши цареві його долю, вона почула у відповідь слова сміливої і непохитної людини: «Ну добре. Дякую тобі. Нікому не кажи про це» [3, с. 529]. Це був останній поворотний момент: вона плила назустріч своїй загибелі. Смерть стала закономірним трагічним підсумком тієї неузгодженості, що виникла між неординарною особистістю і байдужим до неї соціумом.
Герої новели опинилися у «пограничній ситуації», коли кожен з них мав зробити свій власний життєвий вибір. Агамемнон, повіривши у пророцтво, не змінив свого рішення  повернутися додому: «Для чого ти мені все це розповідаєш? Чи не думаєш ти, що я після цього покину своїх солдат, відпущу їх одних додому? ... Скажи спасибі, що я поклав край цій війні. Чого ще, власне, від мене хочуть?» [3, с. 529-530]. Збагнувши свою конечність, він поглянув на власну долю з висоти цього знання і зрозумів всю абсурдність свого буття. Кассандра, остаточно усвідомивши свою приреченість, «стояла за його спиною як тінь … Потім Агамемнон пішов по трапу на корабель, а Кассандра за ним, ступаючи точно крок у крок» [3, с. 531].  Лише перебуваючи на межі між життям і смертю, віщунка зрозуміла своє істинне призначення, свою екзистенціальну сутність і визначила мету свого існування – «буття до смерті». 
Відтак, актуальність художнього спадку Г.Е.Носсака виявилася у розкритті реальних людських проблем сьогодення: відчуження особистості в дегуманізованому світі, трагічна невлаштованість людського життя та ірраціональне ставлення індивідуума до нього тощо. Серед ознак, які зблизили художній світ прозаїка з філософією екзистенціалізму, варто відзначити:
•	звернення до теми взаємозв’язку життя і смерті;
•	створення атмосфери «буття в смерті»;
•	тяжіння до своєрідної двоїстості світу, героя, оповідача;
•	увага до загальнолюдських проблем: самотності, страждання, відчуженості, байдужості, смерті, вибору тощо;
•	зацікавленість героєм, котрий перебував на межі двох світів і знайомився з життям в іншій реальності, яка стала єдиним джерелом справжнього знання;
•	проголошення ідеї абсурдності людського існування, що і визначило «буття героя до смерті» як єдину мету та підсумок життя;
•	наявність мотивів песимізму, зневіри, безнадії;
•	насиченість творів апокаліптичною символікою. 
Список використаних джерел
1.	Затонский Д.В. В наше время: книга о зарубежных литературах ХХ века / Д.В.Затонский. – М.: Советский писатель, 1979. – 432 с.
2.	Клопова Т.А. Античные мотивы в новеллистике Г.Э Носсака / Т.А. Клопова, И.В. Иванова // Межлитературные связи и проблемы реализма. – Горький, 1988. – С.45-56. 
3.	Носсак Г.Э. Избранное: Сборник / Пер. с нем. [Сост. А. Карельский, авт. предисл. П.Топер]. – М.: Радуга, 1983. – 624 с.
4.	Нямцу А.Є. Поетика традиційних сюжетів / А.Є.Нямцу. – Чернівці: Рута, 1999. – 273 с.
5.	Панов А.А. Античная мифология в прозе Г.Э.Носсака / А.А.Панов // СОФИЯ : Альманах : Вып. 2 : П.А.Флоренский и А.Ф. Лосев : род, миф, история. – Уфа : Изд-во «Здравоохранение Башкортостана», 2007. – С. 278-283.

Helen Chaika. The chief features of existentialism in the novels «Orpheus and …» and «Cassandra» by H. E. Nossak.

Відомості про автора
Ім’я та прізвище: Олена Чайка
Місце роботи і посада: Глухівський національний педагогічний університет імені Олександра Довженка, ст. викладач кафедри зарубіжної літератури і методики її викладання
Домашня адреса: вул. Курлука, б. 1/3, кв. 323,  м. Глухів, Сумська обл., 41400
Телефон: дом. (05444) 7-06-21, моб. 0994991036
Питання конференції: Твори зарубіжної літератури як екзистенціальні явища