МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
Глухівський національний педагогічний університет
імені Олександра Довженка

Кафедра української мови, 
літератури та методики навчання

ПРОБЛЕМНО-ТЕМАТИЧНІ ДОМІНАНТИ 
МАЛОЇ ПРОЗИ Б. ЛЕПКОГО

Дипломна робота
зі спеціальності 014.01 Середня освіта (Українська мова і література)
студентки IV курсу, 43–У групи
факультету філології та історії
Фесенко Анни Олександрівни

Науковий керівник:
кандидат філологічних наук, 
старший викладач 
Клейменова Тетяна В’ячеславівна

	Глухів – 2020

ЗМІСТ

ВСТУП………………………………………………………………	3	
РОЗДІЛ 1. ТЕОРЕТИЧНІ ОСНОВИ ДОСЛІДЖЕННЯ МАЛОЇ ПРОЗИ Б. ЛЕПКОГО.………..……………….…………	
9	
1.1. Сутнісно-змістова характеристика понять «проблематика», «тематика», «мала проза» в літературознавчій науці…………………………………..	

9	
1.2. Жанрово-стильова своєрідність малої прози Б. Лепкого .……………………………………...................	
22	
Висновки до розділу 1……………………………………………...	30	
РОЗДІЛ 2. КЛЮЧОВІ ТЕМИ Й ПРОБЛЕМИ В МАЛІЙ ПРОЗІ Б. ЛЕПКОГО…………………………...…………...……..	
33	
2.1. Соціальна та родинно-побутова проблематика в малій прозі Б. Лепкого з селянського життя..…………...	
33	
2.2. Морально-етичні й філософські проблеми у творах митця селянської та дитячої тематики…………………..	
45	
2.3. Світська й духовна інтелігенція в проблемно-стильовій проєкції оповідань письменника……………...
2.4. Воєнна тематика в малій прозі Б. Лепкого………….	
59
65	
Висновки до розділу 2……………………………………………...	75	
ВИСНОВКИ………………………………………………………...	78	
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ……………………….....	83	
ДОДАТКИ…………………………………………………………..	92

ВСТУП

Актуальність теми дослідження. Богдан Лепкий (1872–1941) – поет, прозаїк і драматург, популяризатор і перекладач європейської класики, художник і мистецтвознавець, учений-філософ (філолог) та етнолог, публіцист і редактор, громадський діяч і педагог. Прозова творчість Б. Лепкого займає одне з чільних місць серед художнього доробку тих митців, хто стояв біля витоків малої прози на зламі ХІХ – ХХ століть, чия духовно-світоглядна спадщина увібрала в себе основні тенденції художнього мислення того складного періоду – від класичного реалізму до модернізму. 
У малій прозі з життя селянства та інтелігенції, представленій збірками «З села» (1898), «З життя» (1899), «Оповідання», «Щаслива година» (1901), «В глухім куті» (1903), «Кара та інші оповідання» (1905), «По дорозі життя» (1905), «Кидаю слова» (1911), Б. Лепкий, відображаючи загалом реалії своєї доби, соціально-побутові, морально-етичні, філософські проблеми, був вірний засадам психологічного, ліричного імпресіонізму, а також використав художні засоби інших стильових течій (символізму, неоромантизму, експресіонізму). Мала проза письменника репрезентована такими жанрами, як оповідання, новела, лірична мініатюра, нарис, літературна казка, збагатила українську літературу кінця ХІХ – початку ХХ ст. новими темами, проблемами, художніми засобами, сприяла її природному входженню в контекст світового письменства. 
Прозова спадщина Б. Лепкого була предметом літературознавчого зацікавлення дослідників – сучасників письменника М. Євшана [23], О. Луцького [54], Л. Турбацького [74], І. Франка [80] та інших, які простежили в ранніх оповіданнях митця дві паралельні лінії: суспільну й особисту, визначили деякі риси індивідуального стилю епіка. У кінці ХХ – на початку ХХІ ст. малу прозу Б. Лепкого вивчали Н. Буркалець [13], М. Жулинський [24], М. Зушман [28], М. Ільницький [32], О. Кордонець [39], О. Костецька [42], Ф. Погребенник [61], О. Царик [82], Н. Шумило [83] та ін., які окреслили низку теоретичних проблем, пов’язаних з її контекстуальним прочитанням. 
На сучасному етапі розвитку літературознавства малий епос письменника, зокрема, його поетику та проблематику, досліджують М. Данилевич [19], Д. Матлаш [56],  М. Ткачук [71] та ін. 
Однак, незважаючи на наявність праць щодо вивчення малої прози Б. Лепкого, немає системного дослідження її проблемно-тематичних домінант, ґрунтовного аналізу та сучасного осмислення у творах низки соціальних, морально-етичних, родинно-побутових, філософських та інших питань. 
Отже, актуальність обраної теми дипломної роботи визначається потребою ґрунтовного дослідження ключових тем і проблем малої прози Б. Лепкого, що дозволить глибше збагнути творчу манеру епіка, осягнути порушені автором у творах питання, багато з яких не втратили своєї актуальності. Належне дослідження проблематики малої прози митця розширить наукове уявлення про ідейно-тематичну систему української літератури кінця ХІХ – початку ХХ століття загалом. Зазначене вище й зумовило вибір теми дипломної роботи «Проблемно-тематичні домінанти малої прози Б. Лепкого».
Мета дослідження – визначити проблемно-тематичні домінанти малої прози Б. Лепкого, особливості розкриття прозаїком соціальних, морально-етичних, філософських та інших питань.
Досягнення поставленої мети передбачає виконання наступних завдань:
-	з’ясувати сутність понять «тематика», «проблематика», «мала проза» в літературознавчій науці;
-	розкрити жанрово-стильову своєрідність і тематику малого епосу Б. Лепкого;
-	визначити ключові соціальні, родинно-побутові, морально-етичні, філософські проблеми в малій прозі письменника з життя галицького селянства та дитячої тематики;
-	з’ясувати проблематику оповідань і новел митця з життя світської й духовної інтелігенції;
-	дослідити особливості розкриття воєнної теми в малій прозі Б. Лепкого.
Об’єктом дослідження є мала проза Б. Лепкого.
Предмет дипломної роботи – ключові теми й проблематика малої прози Б. Лепкого.
Масштабність і неоднорідність матеріалу зумовили застосування таких методів дослідження: описовий (з метою рецепції науково-критичної літератури з теми дослідження); порівняльно-історичний (для з’ясування місця малої прози Б. Лепкого серед творів тотожної жанрової приналежності митців початку ХХ ст.), культурно-історичний (для виявлення умов, у яких формувалось авторське осмислення проблем української дійсності кінця ХІХ – початку ХХ ст.); біографічний (дав можливість з’ясувати джерела окремих образів, проблем у прозі митця); а також використано проблемно-тематичний аналіз та елементи контекстуального, синтетично-аналітичний підхід до художніх текстів Б. Лепкого.
Матеріалом дослідження є комплекс прозових творів Б. Лепкого: «Кидаю слова», «Іван Медвідь», «Над ставом», «Гусій», «Перша зірка», «Нездала п’ятка», «Мати», «Настя», «В глухім куті», «Дочекався», «Звичайна історія», «Прикрий сон», «Кара», «Підписався», «Для брата», «Закутник», «Дідусь», «Босий», «Цвіт щастя, «Мініатюра», «Ще час», «У таборі», «Мишка», «Моя вина», «Під Великдень», «Папері є?», «Сім шляфроків», «Жінка з квіткою», «Не виходимо з хати», «Двоє дітей», «Лежав при відчиненім вікні», «Старий двір».
Теоретико-методологічною основою дипломної роботи є теоретико-літературні праці І. Безпечного, П. Білоуса, В. Будного, О. Галича, М. Ільницького, Ю. Коваліва, А. Ткаченка, Н. Ференц та ін., у яких розкрито сутність ключових літературознавчих понять наукової роботи; історико-літературні дослідження малої прози Б. Лепкого Н. Буркалець, М. Данилевич, М. Євшана, М. Жулинського, М. Зушмана, Ю. Коваліва, О. Кордонця, О. Костецької, Д. Матлаш, В. Погребенника, Ф. Погребенника, М. Ткачука, І. Франка, О. Царик, Н. Шумило та ін.
Наукова новизна одержаних результатів. Дипломна робота є комплексним і системним науковим дослідженням проблемно-тематичних домінант малої прози Б. Лепкого. У ній здійснено спробу сучасного літературознавчого прочитання оповідань, новел, нарисів, фрагментарної прози письменника, визначено особливості розкриття основних тем, проблематику малої прози митця, актуальність частини порушених письменником соціальних, родинно-побутових, морально-етичних, філософських питань. Узагальнено й доповнено попередній досвід учених щодо типологічного зіставлення проблемно-тематичних рівнів авторської поетики з творами В. Стефаника, О. Кобилянської, Т. Бордуляка, Степана Васильченка та інших митців. 
Теоретичне значення дослідження полягає в тому, що його наукові результати можуть бути застосовані для комплексного дослідження специфіки художнього висвітлення соціальних, морально-етичних, родинно-побутових, філософських проблем в українській малій прозі кінця ХІХ – початку ХХ ст.
Практичне значення дипломної роботи полягає в можливості використання одержаних результатів під час читання нормативних літературознавчих курсів для студентів закладів вищої освіти, у процесі написання рефератів, курсових, дипломних і магістерських робіт майбутніми вчителями-словесниками, під час підготовки вчителів до уроків української літератури в загальноосвітній школі. 
Апробація результатів дослідження. Основні положення і висновки дипломної роботи викладалися та обговорювалися на звітній науково-практичній конференції здобувачів вищої освіти Глухівського національного педагогічного університету імені Олександра Довженка «Освіта ХХІ століття: молодіжний вимір» (6–7 лютого 2020 р., м. Глухів), ІХ науково-практичній інтернет-конференції молодих учених і студентів із міжнародною участю «Глухівські наукові читання – 2019. Актуальні питання суспільних та гуманітарних наук» (25–29 листопада 2019 р., м. Глухів), ІІ Усеукраїнській науково-практичній інтернет-конференції студентів, аспірантів і молодих учених «Сучасні тенденції та перспективи мовно-літературної освіти в Україні» (19–20 лютого 2020 р., м. Глухів), XІ Всеукраїнській студентській науково-практичній конференції «Мова й література у проєкції різних наукових парадигм» (9 квітня 2020 р., м. Старобільськ), Всеукраїнській студентській науково-практичній інтернет-конференції «Арватівські читання – 2020» (15 квітня 2020 р., м. Ніжин).
Результати дослідження висвітлено в трьох наукових одноосібних публікаціях:
1. Фесенко А. О. Тема інтелігенції в малій прозі Б. Лепкого. Глухівські наукові читання – 2019. Актуальні питання суспільних та гуманітарних наук : матеріали ІХ науково-практичної інтернет-конференції молодих учених і студентів з міжнародною участю, 25-29 листопада 2019 року. Глухів, 2019. 228 с. С. 130–132.
2. Фесенко А. О. Специфіка розкриття соціальних проблем у малій прозі Б. Лепкого з життя селянства. Науковий потенціал дослідника: філологічні та методичні пошуки : зб. наукових праць викладачів і студентів [випуск 8] / відп. редактор В. А. Каліш. Глухів : ГНПУ ім. О. Довженка, 2020. 340 с. С. 229–235.
3. Фесенко А. О. Морально-етична проблематика в малій прозі Б. Лепкого. Арватівські читання – 2020 : збірник тез доповідей Всеукраїнської студентської науково-практичної інтернет-конференції, 15 квітня 2020 року / упоряд А. І. Бондаренко, Н. М. Голуб, Н.М. Пасік. Ніжин : Видавництво НДУ імені Миколи Гоголя, 2020. С. 213–216.
Структура роботи. Дипломна робота складається зі вступу, двох розділів, висновків до розділів, висновків і списку використаних джерел (83 позиції). Загальний обсяг роботи становить 91 сторінку, із них основного тексту – 82 сторінки.
У вступі обґрунтовано актуальність теми дослідження, визначено об’єкт, предмет, мету та завдання наукової роботи, окреслено методи дослідження, розкрито наукову новизну, теоретичне й практичне значення результатів роботи, подано відомості про їх апробацію.
У першому розділі «Теоретичні основи дослідження малої прози Б. Лепкого» розкрито сутність ключових понять: «тематика», «проблематика», «мала проза», «домінанта», «проблемно-тематичні домінанти», з’ясовано жанрово-стильову специфіку та тематику малої прози Б. Лепкого. 
У другому розділі «Ключові теми й проблеми в малій прозі Б. Лепкого» проаналізовано проблемно-тематичні домінанти малої прози митця. Особливу увагу приділено з’ясуванню ключових проблем в оповіданнях і новелах письменника з життя галицького селянства, дітей, інтелігенції та у творах воєнної тематики.
Висновки узагальнюють основні результати дослідження.
У списку використаних джерел подано 83 позиції використаної літератури.
У додатках подано узагальнювальну таблицю «Проблемно-тематичні домінанти малої прози Б. Лепкого».

РОЗДІЛ 1.
ТЕОРЕТИЧНІ ОСНОВИ ДОСЛІДЖЕННЯ МАЛОЇ ПРОЗИ Б. ЛЕПКОГО

1.1. Сутнісно-змістова характеристика понять «проблематика», «тематика», «мала проза» в літературознавчій науці

Дослідження проблемно-тематичних домінант малої прози Б. Лепкого потребує з’ясування сутності таких літературознавчих понять, як «тематика», «проблематика», «мала проза» в літературознавчій науці. Багато вчених пропонували свої визначення цих дефініцій, і донині існують різні версії їх трактування. 
Зокрема, слово «тематика» походить від лексеми «тема», іноді ці два поняття ототожнюють. Тому, щоб краще зрозуміти значення першого, потрібно розібратися зі значенням другого вихідного слова.
Автори підручника для філологічних спеціальностей «Теорія літератури» (2001, 2006) О. Галич, В. Назарець та Є. Васильєв приділили значну увагу походженню і сутнісно-змістовій характеристиці понять «тема» та «тематика». Згідно їх дослідження, термін «тема» походить із грецької мови і перекладається як те, що покладено в основу, це «коло життєвих явищ, відображених у творі у зв’язку з певною проблемою, що служить предметом авторського осмислення та оцінки. Тема – узагальнена основа змісту художнього твору, те, про що в цілому йдеться в ньому. У творі тема існує у вигляді того вихідного смислового положення, до якого він, умовно кажучи, може бути зведений» [16, с. 127].
О. Галич визначив роль теми в художньому творі і її взаємозв’язок з усіма його складовими: «Тема організує всі елементи твору, надаючи їм того чи іншого художньо-змістового імпульсу, створюючи свого роду програму їхнього художнього розвитку, додаючи їм певної ідейної спрямованості» [16, с. 127].
Основне значення теми полягає в тому, що вона виступає як посередник між реальною дійсністю, події якої відображаються у творі, і втіленому в ньому художнім світом, у якому вивчаються, оцінюються та узагальнюються відображені явища дійсності.
З цього приводу доречним буде також навести точку зору на тему художнього твору П. Білоуса, який окреслює це літературознавче поняття наступним чином: «коло життєвих явищ або якась сторона життя, обрана письменником для зображення з метою певних узагальнень, розкриття якихось закономірностей дійсності» [7, с. 329].
Принагідно зазначимо, що більш загальне визначення подано у словнику української мови (за редакцією І. Білодіда), де стверджено, що тема – «коло життєвих явищ, подій, що становлять зміст твору літератури, образотворчого мистецтва» [68, с. 66]. 
У «Літературознавчому словнику-довіднику» (за редакцією Р. Т. Гром’яка та ін.) подано трактування одного з ключових понять нашого дослідження, подібне до визначення, уміщеного в підручнику «Теорія літератури» О. Галича, В. Назарця та Є. Васильєва: «Тема (грец. thema – основа) – коло подій, життєвих явищ, представлених у творі в органічному зв’язку з проблемою, яка з них постає і потребує осмислення. Тема художнього твору відрізняється від життєвих подій, явищ дійсності тим, що вона характеризує явище, сприйняте, побачене митцем» [53, с. 626].
Автори цього видання тему твору пов’язують саме з конкретно-чуттєвим, образним мисленням, що тяжіє до сюжету, тобто розвитку подій, у яких беруть участь персонажі.
За Н. Ференц, «тема (грец. tеmа) – це те, що покладене в основу, предмет пізнання… Тема – це матеріал, відібраний, осмислений і відтворений письменником» [76, с. 117].
І. Безпечний у праці «Теорія літератури» також акцентує увагу на тому, що тема – «те, про що письменник говорить у своєму творі, що становить собою основу безпосереднього змісту цього твору» [4, с. 33]. На думку вченого, «Темою твору може бути кожне явище дійсності: живі люди, представники різних верств суспільства, події та відносини громадського й особистого життя, думки й переживання, побут, картини природи, образи фантазії, що збуджують інтерес митця і стали предметом його узагальнень та ідейних оцінок» [4, с. 33–34]. 
У «Літературознавчій енциклопедії» (укладач Ю. Ковалів) розкрито понятійний апарат, що охоплює необхідну для розуміння і фахового аналізу художніх, аналітичних текстів літературознавчу проблематику. Це джерело висвітлює поняття «тема» та «тематика» у різних аспектах, чітко їх відокремлюючи. Зокрема, тема подається як «…змістове коло подій, представлених у творі, що формують художню основу епічного, драматичного чи ліричного творів. Тема як основна предметна сфера роздумів письменника (літературознавця) пов’язана з конкретно-чуттєвим, образним мисленням, тяжіє до сюжету, в розгортанні якого беруть участь наратор, персонажі, дійові особи, ліричний суб’єкт, структурує іншу, артистичну, дійсність, однак співвідносна з життєвими явищами. Тема традиційно стосується пізнавальних можливостей письменства, його сутності, тому разом з ідеєю створює ідейно-тематичну єдність, постає підвалиною художнього твору» [53, с. 662]. 
Автори підручника «Порівняльне літературознавство» В. Будний та М. Ільницький виділяють такі ознаки теми, як повторюваність, незмінність у творі, а також зв’язок її з мотивом: «Тема (грецьк. – основа) – це предмет зображення, який є незмінним, стійким, тобто повторюваним у творі чи низці творів, і тому виступає центральним семантичним елементом зображеного світу. Тема як інваріант містить парадигму варіантів – мотивів, які розгортаються в синтагматичній послідовності, вибудовуючи образну систему твору, зокрема сюжет (образ події), і виражаючи його ідею – авторський задум, ставлення до зображеного предмета, його інтерпретацію» [12, с. 174]. 
Отже, тема організує всі елементи твору. А тема й ідея у своїй нерозривній єдності становлять ідейно-тематичну основу твору, його зміст. 
Дослідники, зокрема, О. Галич, Н. Ференц, у структурі поняття «тема» виділяють зовнішню і внутрішню теми.
За визначенням Н. Ференц, «Зовнішня тема – це те, що змальоване в цілому, вказівка на вибраний письменником об'єкт, наприклад, тема визвольної боротьби. Внутрішня тема є сумісністю акцентів, сторін зображуваної дійсності» [77, с. 241]. 
Подібні визначення зовнішньої та внутрішньої тем подає і О. Галич. На його думку, «Внутрішню тему твору визначають і як проблематику, «сукупність тих акцентів, тобто тих сторін зображуваної дійсності, до яких привернуто увагу читача шляхом підкреслення їх за допомогою використовуваних у літературі зображувально-виражальних засобів» [16, с. 129]. 
Як бачимо, внутрішня тема – це сторони зовнішньої теми, що зображені у творі. Її означають також художньою, вона є «значуща саме в силу своєї проблемності, постановки якихось злободенних або «вічних» життєвих питань, які, на думку автора, потребують осмислення та оцінки» [16, с. 129]. 
Залежно від значення та специфіки розкриття творчого задуму автора літературознавці розрізняють також головну й другорядні теми. Головна тема твору має провідне значення для розкриття творчого задуму автора, тоді як допоміжні (другорядні) теми стосуються фабульних ліній чи окремих сцен.
Принагідно зазначимо, що тему твору іноді плутають із фабулою. Однак фабула може бути переказана, а тема передує їй і кладеться в її основу. Тема художнього твору усвідомлюється читачами тільки після того, як вони ознайомляться з його фабулою. «Тема з'ясовується на основі усього змісту твору, але водночас зміст самої теми (її проблемний аспект) може бути концентровано в образно-афористичній формі, виражений в окремих елементах твору. Відголосок теми може бути поданий у назві твору («Хіба ревуть воли, як ясла повні?» Панаса Мирного, «Батьки і діти» І. Тургенєва, «Злочин і кара» Ф. Достоєвського» [16, с. 129].
Поняття «тематика» запропонували та обґрунтували літературознавці 20 рр. ХХ ст. І. Білодід подає таке його формулювання: «це сукупність, коло тем» [68, с. 67]. 
Інші ж науковці тематику розкривають як сукупність тем літературного твору, низки творів одного письменника або цілої групи, школи, напряму. Наприклад, у «Літературознавчій енциклопедії» (укладач Ю. Ковалів) це поняття визначається як «сукупність основної та залежних від неї тем одного твору або кількох творів певного автора чи різних авторів. Тематика зумовлюється певним жанром, пов’язана із завданням письменника, інтересами реципієнта, світоглядом відповідної доби» [52, с. 472].
Зауважимо, що в літературознавстві розрізняють тематику твору і поняття тематики творчості письменника (або наскрізну тему творчості письменника). Так, у творчості В. Стефаника – це тема селянства, у Лесі Українки – стоїцизму, у І. Нечуя-Левицького та Панаса Мирного – буття українського пореформеного села та ін.
Отже, на основі розглянутих нами визначень, можемо констатувати, що тема – це суть якогось судження, явища, викладу. У художній літературі під темою розуміється предмет зображення, коло подій, життєвих явищ, представлених у творі. Тематика ж – це сукупність або коло тем у творі, творчості письменника чи цілої групи, школи, напряму.
В. Будний та М. Ільницький за спрямованістю на об’єкт зображення виділяють такі різновиди літературної тематики:
- особистісно-психологічна (любовна тема у ліриці трубадурів, Петрарки, Володимира Сосюри, п’єсах «Ромео і Джульетта» Шекспіра, «Назар Стодоля» Шевченка, романі «Страждання юного Вертера» Ґете; тема змужніння юної особистості в повісті «Пригоди Гакльберрі Фінна» Марка Твена, оповіданні «Харитя» Михайла Коцюбинського, романі «Ловець у житі» Джерома Селінджера, повісті «Вогник далеко в степу» Григора Тютюнника);
- морально-етична (мотив роздвоєння особистості в новелі «Я (Романтика)» Миколи Хвильового; тема дружби в оповіданнях «Кавуни» Бориса Грінченка, «Федько-халамидник» Володимира Винниченка, повісті «Тореадори з Васюківки» В. Нестайка);
- суспільно-політична («Німеччина. Зимова казка» Г. Гайне, «І мертвим, і живим...» Т. Шевченка, «Бояриня» Лесі Українки);
- історична (літописи, «Владимир» Ф. Прокоповича, «Квентін Дорвард» В. Скотта, «Диво», «Роксолана» П. Загребельного, «Неофіти» Т. Шевченка, «Мальви» Р. Іваничука, «Берестечко» Л. Костенко);
- воєнна («На Західному фронті без змін» і «Троє товаришів» Е. М. Ремарка, «Прощавай, зброє» і «По кому подзвін» Е. Гемінґвея, «Огненне коло» Івана Багряного, «Людина і зброя», «Прапороносці» О. Гончара і «Біль і гнів» А. Дімарова);
- філософська («Фауст» Ґете, «У пошуках утраченого часу» М. Пруста, зб. «Мій Ізмарагд» та поема «Мойсей» І. Франка, «Дім на горі» В. Шевчука);
- метафізична (лірика П. Карманського, Б.-І. Антонича, Д. Томаса);
- фантастична (романи «Із землі на Місяць», «Мандрівка до центру землі», «П’ять тижнів на повітряній кулі» Ж. Верна, «Машина часу», «Невидимець» Г. Велса, його оповідання «Чарівна крамниця», «Сонячна машина» В. Винниченка, «451º за Фаренгейтом» Р. Бредбері). 
- пригодницька («П’ятнадцятирічний капітан», «Діти капітана Гранда», «Двадцять тисяч льє під водою» Ж. Верна, «Острів скарбів» Стівенсона тощо [12, с. 139–140].
Зміст твору не обмежується тематикою, він включає й проблематику. 
Г. Абрамович ототожнює проблематику з тематикою, хоча ці терміни різняться своєю сутністю [1, с. 105].
Грецьке problema – це щось, кинуте вперед. Н. Ференц проблемою називає «…питання, які ставляться або вирішуються у творі. Причому письменник не зобов'язаний давати відповіді на всі питання. Іноді важливо поставити питання – відповідь на нього дасть хтось інший» [76, с. 117].
Ю. Ковалів висловив думку про те, що складне теоретичне чи практичне питання, що потребує нагального ретельного вивчення, аналізу або розв’язання і є проблемою [52, с. 156]. 
Відповідно, під проблематикою літературознавці розуміють «сукупність питань, які вимагають дослідження і розв’язання» [76, с. 117].
Ю. Ковалів вважає, що «поняття "літературна проблематика" стосується передусім ідейно-тематичних аспектів художньої творчості; тому не завжди зведена до соціальних, національних, моральних, психологічних, економічних, онтологічних, екзистенціальних чинників, інколи передбачає задоволення розважальних потреб, зазвичай стосується естетичних критеріїв. Переважно проблематика спрямована на ідейне осмислення характерів, зображених у творі, з огляду на світоглядні засади автора» [52, с. 275].
Проблематика художнього твору безпосередньо пов'язана з авторським задумом. Вона може бути відображена «напряму», коли проблеми, які цікавлять автора, виявляються в тексті незалежно від образної системи твору.
У літературознавчій науці наявні кілька типів проблематики, кожен з яких визначає особливості художнього тексту:
1) національна проблематика (тяжіння до сюжетності, експресивності, до простої композиції, до великого обсягу);
2) соціокультурна проблематика (ослаблення сюжетності, описовість, ослаблення психологізму, тяжіння до прози, проста композиція);
3) авантюрна проблематика (тяжіння до сюжетності, умовні і фантастичні форми, складність сюжету, великий обсяг);
4) ідейно-моральна проблематика (психологізм, складна композиція, тенденція до великого обсягу, відмова від описовості);
5) філософська проблематика (умовний характер образності, складна композиція, відсутність описовості) [62].
Аналіз проблематики художнього твору – один із найважливіших аспектів літературознавчого аналізу. Адже перед читачем відкриваються можливості емоційного сприйняття художніх творів, вільного діалогу з автором, перспектива проявити власну позицію щодо порушених питань. 
Як бачимо з наведених визначень, проблеми – це питання, які автор ставить перед читачами, героями, часом, а їх сукупність у художньому творі – проблематика, яка може мати соціальний, національний, морально-етичний, екологічний, психологічний та інший характер.
Оскільки поняття тематики й проблематики в нашому дослідженні стосується творчості Б. Лепкого, а саме його малої прози, вважаємо доцільним з’ясувати сутність і цього літературознавчого поняття, яке охоплює низку інших.
Варто зауважити, що визначення «мала проза» як термінологічного і теоретичного поняття в колі літературознавчих термінів залишається неясним, хоча в літературній критиці воно – одне з найуживаніших. 
Як слушно відзначив В. Кузьменко, «мала проза дає можливість письменнику відшліфувати свою майстерність на невеличкому будівельному майданчику, що зветься справжньою творчістю» [44, с. 16]. 
Деякі вчені подають наступне визначення поняття «мала проза»: «це досить умовна назва для прозових творів, об'єм яких інтуїтивно визначається автором і читачем як менший, ніж типовий для національної літератури даного періоду» [55]. Така постановка питання щодо малої прози виникла в ХХ столітті, коли «…ерозії піддалася традиційна система літературних жанрів і на тлі жанрової невизначеності тексту його величина виявилася чи не найбільш помітною розпізнавальною ознакою. У той же час саме на рубежі XIX–XX ст. ряд внутрішньо-літературних і загальнокультурних процесів привів до поступового зростання кількості прозових мініатюр. Серед таких процесів можна назвати і загострення питання про кордон між віршем і прозою, що спонукало багатьох авторів експериментувати з прикордонними і перехідними формами (в тому числі з так званими віршами в прозі, чия довжина природним чином виявлялася порівнянна з довжиною середнього ліричного вірша), і розширення ринку газет і журналів, орієнтованих на порівняно масового читача, в яких короткі тексти виявилися непогано затребувані» [55]. 
Дійсно, на межі XIX–XX століть в часи розвитку імпресіонізму, посиленої ліризації і психологізації оповіді своє вагоме місце в літературі зайняли фрагментарні ліризовані форми (новела, образок, шкіц, етюд, поезія в прозі). Рідше трапляються середні й великі жанри (повість «Fata Morgana» Михайла Коцюбинського, романи «Сонячна машина» Володимира Винниченка, «Пан» Кнута Гамсуна), однак вони також набувають стилістичної уривчастості, композиційної фрагментарності.
За Є. Мелетинським, «малий «формат» робить новелістичну літературу досить своєрідною і «…дає змогу на її матеріалі уявити в мініатюрі всесвітній історико-літературний процес. Малі епічні жанри, – зазначають Н. В. Мафтин, Л. В. Мацевко-Бекерська, М. К. Наєнко та ін., – з особливою очевидністю виявляють специфіку епосу, його здатність в окремому й індивідуальному показувати всезагальні зв'язки між явищами» [64, с. 1].
Українська мала проза вирізняється багатством жанрових модифікацій. До малих епічних жанрів відносять оповідання, новелу, художній нарис, літературну казку, етюд, ескіз, поезію в прозі, легенду, притчу, фейлетон, памфлет тощо.
Основними жанрами цієї структурної форми епосу є оповідання і новела, які широко представлені в малій прозі Б. Лепкого. Значна схожість новели й оповідання призводить часом до їх ототожнення у класифікаційній жанровій системі або до погляду на оповідання як на один із видів новели. 
А. Ткаченко у праці «Мистецтво слова» наголошує на практиці паралельного вживання двох термінів як рівнозначних або ж їх неправомірній взаємозаміні, що значно, на думку вченого, «утруднює дефініцію жанрової природи кожного конкретного твору та інколи не дозволяє науково коректно у жанровизначальному сенсі описати його змістову форму» [70, с. 84–85]. 
Однак наявні розбіжності оповідання та новели як одиниць жанрової системи малої прози утверджують їх чіткі жанровизначальні критерії.
Як правило, новела є меншою за обсягом, ніж оповідання, вона динамічніша, більш глибока в психологічному аспекті, у ній яскравіше виражене тяжіння до парадоксальності змісту й форми, нетиповості й небуденності життєвих ситуацій та колізій, їх ширшого охоплення. Важливим є таке зауваження: «З точки зору слов’янської жанрової типології новела, як за кількісним обсягом, так і за обсягом тематики, коливається в межах оповідання – повість...» [16, с. 272].
За Н. Ференц, «у новелі менше персонажів, ніж в оповіданні, характери сформовані, новеліст не коментує думок і почуттів персонажів» [76, с. 246]. Варто також звернути увагу на таку відмінну жанрову ознаку новели, як несподівані повороти подій і неочікуваний фінал.
В українській літературі набули поширення такі жанрові різновиди новели, як психологічна, соціально-психологічна, лірико-психологічна, лірична, філософська, політична, драматична. 
Оповідання, як і новела, є «невеликим за розміром розповідним твором, що побудований на основі однієї або декількох подій з життя персонажа (досить рідко кількох персонажів), характер якого, як правило, подається статичним, сформованим. "Обсяг життя", який може бути "схоплений" жанром оповідання, практично необмежений, але найбільш традиційні риси естетичної вибірковості оповідання "тяжіють" до зображення, в основу якого покладений певний випадок із життя або яка-небудь акцентована особливість людського характеру» [17, с. 273].
В. Кузьменко виокремлює такі характерні ознаки оповідання як епічного жанру. «Перш за все – це невеликий за розміром (як правило – всього декілька сторінок) розповідний художній твір, сюжетна дія якого обмежується переважно одним чи кількома епізодами з життя головного героя. Описів мало, вони лаконічні. Почасти термін «оповідання» вважають синонімом новели. Однак дана епічна форма, хоча зовні й дуже близька до оповідання, все ж має специфічні властивості» [44, с. 17]. 
Одноподійність вважають домінантою жанрового змісту оповідання. Варто додати сюди також «однопроблемність», однолінійність сюжету, перевагу сюжетного начала над фабульним і наявність однієї конфліктної ситуації. Отже, оповідання «за ступенем ґрунтовної обробки сюжету відрізняється від новели. Оповідання відмінне і від нарису, зорієнтованого на документування конкретних фактів та подій з обмеженням фантазійного мислення. Описів обмаль, вони стислі, лаконічні» [52, с. 156]. 
І. Михайлин подає таке визначення нарису: «невеликий твір, художньо-публіцистичного жанру, у якому зображено дійсні факти, події в житті конкретних людей. Найчастіше нариси присвячуються відтворенню сучасних подій чи зображенню людей, яких особисто знав письменник» [57, с. 342]. 
Спорідненість характеру виконання з іншими видами мистецтва, зокрема живописом і музикою, породила такі малі літературні жанри, як: етюд, ескіз (нарис), шкіц, арабеска, панорама, акварель, образок, картина, фотографія з життя, фрагмент, ноктюрн, студія, силует [20, с. 177–178]. Одним із найцікавіших жанрів є літературний образок, який представлений у творчості М. Яцкова, М. Коцюбинського, Б. Лепкого та ін. З’ясовуючи сутність цього терміну, знаходимо таку потрактовку: «Образок – невеликий за обсягом прозовий твір, основою якого є ескізне зображення певної події або сцени, пластичний опис ситуації. Поширення набув у ІІ пол. ХІХ ст. у творчості реалістів та натуралістів» [52, с. 141]. І. Денисюк називає образок окремим різновидом етюду та наводить визначення цього терміна, подане у словнику С. Сєротвінського: «Образком називали <…> коротке оповідання, новелу, яка по-малярськи зображує дрібний відтінок дійсності» [20, с. 197]. 
Багато епіків звертаються також до жанру літературної казки. За визначенням Л. Брауде, це «авторський, художній прозаїчний або віршовий твір, заснований або на фольклорних джерелах, або цілком оригінальний; твір переважно фантастичний, чародійний, що змальовує неймовірні пригоди вигаданих або традиційних казкових героїв і, в окремих випадках, орієнтований на дітей…» [11, с. 224–236].
Активне осмислення малої прози як жанрової системи починається з моменту появи її оригінальних зразків, що спонукають до теоретичних узагальнень, спостережень над поетикою жанру. 
Серед стійких рис художньої малої прози, тобто ознак її жанроформ, дослідники виокремлюють: «стислий обсяг, поєднаний із лаконічністю викладу чи опису зображеної події; економне зчеплення "малих образів" у густу художню систему; "єдність дії" (П. Гайзе), відсутність "гальмування" (Б. М. Ейхенбаум); невелика широта охоплення життєвих явищ; узятий за основу "дрібний" матеріал, подія чи епізод із життя "маленької", незначної людини, але змістовний, що втілює загальнолюдський смисл, зосереджує прикмети доби; здебільшого природні, правдиві ситуації; напруга – незмінний елемент внутрішньої структури оповіді; моноцентричність, коли на першому плані виступає один персонаж, подія, мотив, конфлікт, решта обмежується роллю тла; "готові характери" (Ф. Шпільгаґен); локалізація місця й оточення; сюжет не завжди завершений чи асиметричний – основний сенс твору сконцентровано у фінальних елементах, кульмінації; конфлікт – відкритий для читацьких інтерпретацій; мінімалізоване звернення авторів до вставних елементів, паралельних сюжетів, епізодів, уникання прямих і докладних описів; інтенсивність використання виразних художніх деталей, які часто постають знаком, образом, символом; жанровизначальна роль діалогів, активність засобів кореляції ритму висловлювання тощо» [64, с. 12]. 
У дослідженні також використовуємо поняття домінанти. Відповідно до визначення у «Словнику української мови» в 11 томах за редакцією І. Білодіда, «домінанта – основна, пануюча ідея, головний, пануючий принцип; основна ознака або найважливіша складова частина чого-небудь» [68, с. 363]. Саме поняття у перекладі з латинської мови (лат. dominans, dominantis) означає панівний. «В літературознавстві домінанта вживається для виділення в системі жанрів, стильових течій певного напряму і періоду провідного жанру, стилю, до яких вдається багато митців, а також характеризує ту особливість індивідуального стилю, яка переважає за частотністю прояву, за функціональним значенням у творах даного письменника (використання ритміко-метричних конструкцій, алюзій, невласне прямої мови, іронії тощо)» [53, с. 206].
У дослідженні під проблемно-тематичними домінантами малої прози письменника розуміємо основні теми, які він розкрив, а також ключові, ті, що переважають за частотністю прояву, проблеми, які порушив автор у своїх творах.
Отже, проаналізувавши та узагальнивши підходи літературознавців до розкриття значення терміну «тема», у межах нашого дослідження під ним розуміємо предмет зображення в художньому творі, «центральне змістове коло подій, представлених у творі, що формують художню основу епічного, драматичного чи ліричного творів» [52, с. 472]. Проаналізувавши визначення поняття «проблематика», з’ясували, що ним окреслюють сукупність порушених митцем у художньому творі чи творчості питань, які вимагають дослідження і розв’язання. 
Саме малоформатна частина прозової спадщини митця (мала проза), зокрема її проблемно-тематичні домінанти, потребують пильнішої уваги дослідників, адже малі прозові різновиди, особливо оповідання і новели, в українському письменстві були й залишаються популярними жанровими формами.

1.2. Жанрово-стильова своєрідність малої прози Б. Лепкого

На межі ХІХ – ХХ ст. особливо дієвою при змалюванні нових сторін життя в його різноманітних проявах виявилася мала проза, зокрема новелістика, яка, незважаючи на розвиток таких жанрів, як повість і роман, усе ж домінує. На причини цього вказав І. Франко: «Новела – се, можна сказати, найбільш універсальний і свобідний рід літератури, найвідповідніший нашому нервовому часові, тому поколінню, що вічно спішиться і не має ані часу, ані спокою душевного, щоб читати многотомові повісті. В новелі найлегше авторові виявити найрізніші сторони свого таланту, блиснути іронією, зворушити нас впливом сконцентрованого чуття, очарувати майстерною формою» [63, с. 9]. 
Великого поширення набула новела з послабленою фабульністю (психологічна, соціально-психологічна, настроєва), а також «безфабульні» жанри (нарис, ескіз, малюнок, образок, поезія в прозі тощо). Про те, що жанр новели бурхливо розвивався на межі століть, свідчить факт, констатований пізніше І. Денисюком: якщо в 60-х роках ХІХ ст. на сторінках «Основи», наприклад, виступило 40 прозаїків, які творили в жанрі малої прози, то наприкінці століття у «Літературно-науковому віснику» їх нараховується близько 170 [20, с. 168–169]. 
Тогочасна українська новелістика була представлена творчістю таких письменників, як Василь Стефаник, Марко Черемшина, Євген Мандичевський, Катря Гриневичева, Орест Авдикович, Олександр Катренко, Трохим Зінковський, Лесь Гринюк, Володимир Леонтович, Михайло Грушевський, Дмитро Макогон та ін.
Одним із найяскравіших авторів новелістики кінця ХІХ – початку ХХ ст. став Богдан Лепкий (1872–1941) – поет, прозаїк і драматург, популяризатор і перекладач європейської класики, художник і мистецтвознавець, учений-філософ (філолог) та етнолог, публіцист і редактор, громадський діяч і педагог. Він є автором збірок малої прози «З села» (1898), «З життя» (1899), «Оповідання», «Щаслива година» (1901), «В глухім куті» (1903), «Кара та інші оповідання» (1905), «По дорозі життя» (1905), «Кидаю слова» (1911) та ін.
Для розкриття різнопланової проблематики, розширення тематично-стильових можливостей прози Б. Лепкий, як і його сучасники, свідомо експериментував із різноманітними жанровими структурами. Письменник володів не тільки формою класичного оповідання, але й досяг неабияких успіхів у жанрах психологічної ліричної новели («Гусій») та соціально-психологічного оповідання («В глухім куті», «Іван Медвідь» та ін.), ліричної мініатюри (поезії в прозі «Лежав при відчиненім вікні», «Жінка з квіткою», «Кидаю слова» тощо), ліричного образку в прозі («Двоє дітей»), нарису (збірка нарисів і мініатюр «От так собі» (1926)), казках («Мишка»). 
Ці твори допомагають глибше збагнути творчу манеру Лепкого-епіка, осягнути порушені автором болючі проблеми, багато з яких не втратили своєї актуальності. Серед питань, поставлених письменником у малій прозі, наявні соціальні, родинно-побутові, морально-етичні, філософські та ін. 
Мала проза митця охопила сучасні йому теми: народне життя («В глухім куті», «Підписався», «Іван Медвідь», «Гусій», «Дочекався» та ін.), життя дітей («Гусій», «Цвіт щастя», «Двоє дітей»), інтелігенції межі ХІХ – ХХ ст. («Для брата», «Звичайна історія», «Прикрий сон», «Перша зірка» тощо), роль мистецтва й митця («Кидаю слова», «Хочу писати»). Не оминув письменник і воєнну тематику («У таборі», «Папері є?», «Двоє дітей», «Під великдень»). 
Окрім цього, простежуємо в малій прозі Б. Лепкого і тему історичного минулого України (оповідання «Каяла»). Твір «Каяла» зображує похід князя Ігоря Святославича на половців. Створення цього оповідання пов’язане з тривалим інтересом до «Слова о полку Ігоревім», яке Лепкий переклав сучасною українською та польською мовами. На думку В. Погребенника, в оповіданні «Каяла», створеному на сюжеті поеми, «автор висловив зболені рефлексії про долю достатньо не централізованої княжої України-Русі, ослабленої перед наступом ворогів славолюбністю і корисливістю володарів, свавіллям бояр» [17, с. 350]. 
Варто зазначити, що найпоширенішими жанрами малої прози Б. Лепкого є оповідання і новела.
М. Зушман виділив три основні типи оповідання у творчості письменника:
«- "дрібне оповідання" – тип закритої малої прози;
- новаторське оповідання особливого змістовного навантаження (багатопроблемність і багатозначність, алегоричність твору дають змогу трактувати його як відкриту форму прози, що тяжіє до більш ширших епічних полотен, зокрема, повісті);
- поєднання різних літературних форм» [28, с. 15]. 
Улюбленим жанром письменника була новела. Новелістика Б. Лепкого пройшла певну еволюцію. У більшості новел письменник під впливом І. Франка, В. Стефаника, М. Коцюбинського, О. Кобилянської, Марка Черемшини використав прийом синтезу стильових елементів епіки, драми і лірики. 
За жанровими особливостями серед новел Б. Лепкого виділяємо лаконічні «новели акції» (І. Денисюк), засновані здебільшого на гострих конфліктах, випадкових моментах із життя, які дозволяють розкрити характери персонажів, їх суть. Такі твори побудовані за схемою: герой – антагоніст – конфлікт між ними і несподівана трагічна розв’язка («Над ставом», «Закутник», «Підписався» та ін.). Зрештою Б. Лепкий став автором психологічної новели, близької до потоку свідомості. Такий твір побудований майже на суцільному внутрішньому монолозі («Гусій»). 
М. Зушман виділив у жанрово-стильовій парадигмі малої прози Б. Лепкого і «жанрово-структурний тип так званої пейзажної новели, побудованої за проблемно-мотиваційною тріадою: суспільство – особа – природа» [28, с. 15]. Такими, зокрема, є новели «Нездала п’ятка», «На Сокільськім».
Новели й оповідання письменника є цікавими за сюжетною побудовою. Вони творилися на звичайних історіях або інтригуючих подіях. Твори містять дидактичний елемент, яскраві характери. У їхньому художньому світі поруч бувальщина й подія, що мала реальний зміст. 
Наявна у творчому доробку Б. Лепкого і фрагментарна проза, характерна для літературного імпресіонізму початку ХХ ст.
Окреме місце в малій прозі письменника дослідники відводять поезіям у прозі («Лежав при відчиненім вікні», «Жінка з квіткою», «Сім шляфроків» та ін.). Серед їхніх специфічних рис – передача зовнішніх подій за посередництва образів-символів, розрізнених думок, внутрішніх монологів, як правило, безіменного ліричного героя [28, с. 14]. 
«Поезіям у прозі письменника властиві сконденсованість письма, настроєвість, сугестивність, символічно-архетипна образність, фіксація найтонших почуттів і переживань ліричного героя. У фрагментарній прозі Б. Лепкий порушує екзистенційні проблеми смислу буття, самотності, відчуження людини, усвідомлення нею трагічності свого існування» [41, с. 108–110]. 
Зауважимо, що стильові особливості малої прози Б. Лепкого цікавили дослідників ще з часу виходу у світ його перших епічних збірок.
Варто зауважити, що вивчення багатогранної діяльності письменника пройшло кілька етапів: 
1) друга половина 90-х років ХІХ ст. (рецензенти творів митця: І. Франко, Л. Турбацький, О. Маковей, М. Євшан, С. Єфремов, О. Грушевський); 
2) 40-80-ті роки ХХ ст., коли вивчення багатогранної діяльності митця перенеслося в діаспору (праці Л. Білецького, В. Лева, М. Сивіцького); 
3) епоха повернення спадщини Б. Лепкого українській культурі в 90-х рр. ХХ століття. 
Між цими етапами – період п’ятдесятилітнього забуття на материковій Україні в радянський час.
Перші рецензенти творів малої прози Б. Лепкого І. Франко, Л. Турбацький, О. Маковей, М. Євшан, С. Єфремов, О. Грушевський слушно зауважували, що в ранніх оповіданнях письменника чітко окреслилися дві паралельні лінії: суспільна й особиста. 
Як відзначив сучасний дослідник творчості Б. Лепкого О. Кордонець, названі вчені «…помітили поєднання у малій прозі митця елементів реалізму з ліричною настроєвістю, а також елегійність і меланхолійність новелістики письменника» [40, с. 4]. Зокрема, І. Франко відзначив, що Б. Лепкий виділяється серед кола українських новелістів «м’якістю, вразливістю і поетичним характером, однак у його новелах є і щасливі моменти, красиві описи і добре висловлений тихий меланхолійний настрій» [80, с. 16].
Водночас панувало помилкове твердження, що твори Б. Лепкого на тему селянства забарвлені надмірним ліризмом. На думку С. Єфремова та М. Євшана, письменник належить до авторів «кволого безсилля та безнадії» [23, с. 190], що, звісно, довгий час не сприяло належній оцінці художнього доробку Б. Лепкого. 
Л. Турбацький у передмові до першого видання малої прози Б. Лепкого (збірка «З села», Чернівці, 1898) підкреслив схильність молодого літератора до реалістичної манери відтворення дійсності, «першим з критиків зауважив, що митець зберіг у малій прозі епічне мислення як нетипове для загальної тенденції його розкладу в новелі та загалом у малому жанрі кінця ХІХ століття» [28, с. 5].
О. Маковей у статті «З життя і письменства (Про фейлетони українсько-руських політичних часописей в р. 1898)» також високо поцінував малу прозу Б. Лепкого, наголосив на належному художньому рівні відображення життя народу, оскільки «автор не має писати простих протоколів із життя, лише мусить життя подавати в письменській формі» [28, с. 5].
М. Вороний відзначив в оповіданнях Б. Лепкого «добрий хист вдумливого художника, знавця народної психіки і побуту» [50, с. 3], тоді як О. Луцькому вони подобалися «дивно гарним сентиментом, ніжним ліризмом і пластикою малярською» [54, с. 7]. 
У часи незалежної України стильові особливості малої прози Б. Лепкого розглянули з позицій сучасного літературознавства М. Ільницький, Ф. Погребенник, М. Жулинський, В. Качкан, Н. Шумило, М. Ткачук, О. Кордонець, М. Зушман та ін. 
Стильова манера, характерна для Б. Лепкого-новеліста, на думку М. Ткачука, «поєднала виразність художньої деталі опису, зображення нюансів внутрішнього світу персонажів з філософськими узагальненнями, думкою про зв’язок всіх доль і явищ світу в єдину закономірність» [71, с. 180].
Н. Шумило в праці «Під знаком національної самобутності» (2003), справедливо стверджувала, що «письменник не наслідує попередню описову традицію, не відображає дійсність – він свідомо добирає відповідні своєму концептуальному баченню ситуації, деталі. І не просто добирає, – створює "узагальнюючі" художні картини, характери, за якими проглядає закорінення в споконвічне – історію, архетипи, побутові звичаї» [83, с. 315]. На думку дослідниці, такі стильові риси малої прози Б. Лепкого, як художнє узагальнення та символістська тенденція, дозволяють віднести письменника до модерністів, пояснюють його взаємини з організацією «Молода Муза». 
Літературний талант Б. Лепкого розвивався під впливом традицій української класики другої половини ХІХ ст., новаторської прози І. Франка, М. Коцюбинського, В. Стефаника, О. Кобилянської, В. Винниченка, а також різноманітних течій і шкіл, польського модернізму. Тому, на думку сучасного дослідника М. Зушмана, «малу прозу письменника належить розглядати як ланку в системі взаємодії різних течій літературного руху кінця ХІХ – початку ХХ століття, як фрагмент загальноєвропейської панорами у порівняльному зіставленні з творами сучасників митця, бо ідеї модернізму приходили в Україну різними шляхами, поєднуючись із окремими рисами попередньої реалістичної школи, набуваючи в українському національному середовищі нових ознак» [28, с. 56]. 
Б. Лепкий підтримував шлях ідейно-стильового оновлення національного письменства періоду модернізму. Це проявилося в його малій прозі. За спостереженням М. Ільницького, «З новелістикою В. Стефаника її споріднює прив’язаність до сільської тематики і драматичних історій, але різнить сумовитий ліричний серпанок там, де у Стефаника має місце глибока психологічна драма персонажів. У Б. Лепкого не знайдемо глибокої символіки О. Кобилянської, ні сарказму О. Маковея, ні поліфонічної палітри з присмаком терпкої іронії М. Яцківа» [32, с. 24]. Дослідник указав також на сумні сюжети творів митця, адже таким було саме життя.
За справедливим визначенням В. Погребенника, мала проза Б. Лепкого «..є неонародницькою». Вона «…завше етіологічна (тобто така, що відтворює соціальні й людські норови), високо гуманна. З реалізмом ХІХ ст. вона споріднена малюванням людських доль у зв’язку з громадськими обставинами…» [17, с. 342].
Новелістика письменника еволюціонувала від творів із домінуванням реалістичної поетики до тих, у яких переважають засоби і прийоми психологічного, ліричного імпресіонізму. «Йдеться в першу чергу про зосередження на внутрішньому світі особистості, про настроєвість творів, їхнє ліричне забарвлення, ритмічність та музикальність тексту» [40, с. 10].
М. Ільницький взагалі визнав ліризм як «стильову домінанту – стихійну чи усвідомлену» прози Б. Лепкого [47, с. 24]. 
Як слушно відмітив О. Кордонець, «Б. Лепкий органічно поєднав у своїй творчості літературні традиції, елементи фольклору зі здобутками європейського модернізму, що в сукупності з особливостями світогляду та натури митця зумовило народження його індивідуального неповторного лірико-імпресіоністичного стилю» [40, с. 14–15]. 
Поетика імпресіонізму в малій прозі Б. Лепкого виявила себе і на рівні нарації. Поряд із розповіддю від третьої особи, письменник використовує і гомодієгетичну нарацію (розповідь від першої особи у новелах «Нездала п’ятка», «Звичайна історія»), яку широко застосовували імпресіоністи, що сприяло глибшому розкриттю внутрішнього світу персонажа, показу його «зсередини». Лейтмотивом творчості письменника стали внутрішній конфлікт і трагедія, яку переживають персонажі від зіткнення зі світом.
Окрім імпресіонізму, вчені також виділяють у малій прозі Б. Лепкого елементи інших літературних напрямків, стилів. Як уже зазначалося, Н. Шумило наголосила на символістських тенденціях у творчості митця. За М. Ткачуком, «У його новелах своєрідно переплелися реалістичність змалювання життя і погляд на світ крізь призму мистецтва й культурних ідей, породжених модернізмом, зокрема імпресіоністичної і символістської поетик, філософський погляд на долю українського народу у вирі Першої світової війни та на Великодню містерією розп’яття Христа, тих страждань, які витерпів Ісус та Україна («Під Великдень»)» [71, с. 180–181]. А М. Зушман у новелістиці письменника виокремив неоромантичні та елементи експресіоністичних і бароково-готичних засобів вираження [28, с. 16].
Таким чином, у малій прозі Б. Лепкий не надавав перевагу якомусь одному жанру, тому у його доробку зустрічаємо найчастіше оповідання і новели. Однак він є автором і нарисів, образків, казок, мініатюр, поезій у прозі. У малій прозі митця принципи поетики реалізму, поєднуючись із художніми засобами інших стильових течій (імпресіонізму, символізму, неоромантизму, експресіонізму), утворюють своєрідний стильовий синкретизм. Художню манеру Б. Лепкого характеризує проникливий ліризм, заглиблення у внутрішній світ особистості, відтворення складної гами почуттів, настроїв, переживань, філософські узагальнення. 
Світ малої прози митця розкривається в усіх аспектах: природа, людські відносини, громадянські обов’язки, доля людини та ін. Відповідно, Б. Лепкий, висвітлюючи теми селянського життя, інтелігенції межі ХІХ – ХХ століть, Першої світової війни та її впливу на особистість людини тощо, порушує широке коло різноманітних проблем. 

Висновки до розділу 1

Отже, проаналізувавши та узагальнивши підходи літературознавців до розкриття значення ключових термінів нашого дослідження: тематика, проблематика, мала проза, ми з’ясували, що під літературною темою розуміють предмет зображення в художньому творі, центральне змістове коло подій у ньому, тоді як тематика – це сукупність основних та побічних тем літературного твору, низки творів одного письменника, цілої групи, школи чи напряму. Проблематику літературознавці визначають як сукупність питань, порушених митцем у художньому творі чи творчості, які вимагають дослідження і розв’язання. Серед таких питань – соціальні, національні політичні, морально-етичні, філософські, психологічні та ін.
У межах дослідження розглядаємо тематику й проблематику як сукупність, відповідно, тем та проблем у новелістиці Б. Лепкого. А під проблемно-тематичними домінантами малої прози письменника розуміємо основні теми, які він розкрив, а також ключові, ті, що переважають за частотністю прояву, проблеми, які порушив автор у своїх творах.
Визначення «мала проза» як термінологічного й теоретичного поняття в колі літературознавчих термінів залишається неясним, хоча в літературній критиці воно – одне з найуживаніших. Під нею розуміють малоформатну частину прозової спадщини митця, до якої відносять твори таких жанрів, як оповідання, новела, художній нарис, літературна казка, етюд, ескіз, поезія в прозі, легенда, притча, фейлетон, памфлет тощо.
Жанроформам малої прози притаманні невелика широта охоплення життєвих явищ; наявність у сюжеті події чи епізоду з життя незначної людини, один персонаж на першому плані, одна подія, мотив, конфлікт; уже сформовані характери героїв; напруга – елемент внутрішньої структури оповіді; локалізація місця й оточення; уникання прямих і докладних описів; використання виразних художніх деталей, символів; визначальна роль діалогів тощо. 
Одним із найяскравіших авторів української малої прози межі ХІХ – ХХ ст. став Богдан Лепкий, який створив класичні та соціально-психологічні оповідання, «новели акції», психологічні ліричні та пейзажні новели, поезії в прозі, ліричні мініатюри, нариси, казки. Мала проза митця охопила сучасну йому тематику (зокрема, селянське життя та життя інтелігенції, війна, роль мистецтва і митця) і тему історичного минулого України. 
Творчість письменника розвивалася в руслі ідейно-стильового оновлення українського письменства. У малій прозі він пройшов творчу еволюцію від реалізму до ліричного психологічного імпресіонізму, який разом з елементами символізму, неоромантизму, експресіонізму утворюють своєрідний стильовий синкретизм. 
Стильові особливості творів Б. Лепкого – ліричне забарвлення, заглиблення у внутрішній світ особистості, настроєвість, залучення гомодієгетичної нарації, ритмічність і музикальність тексту, символістська тенденція, філософські узагальнення – підносять його до рівня таких видатних майстрів «нової школи» новелістики, як В. Стефаник, Марко Черемшина, О. Кобилянська, Т. Бордуляк, Л. Мартович та ін. 

РОЗДІЛ 2
КЛЮЧОВІ ТЕМИ Й ПРОБЛЕМИ В МАЛІЙ ПРОЗІ Б. ЛЕПКОГО

2.1. Соціальна та родинно-побутова проблематика в малій прозі Б. Лепкого з селянського життя

На межі ХІХ – ХХ ст. в українській малій прозі найактивніше розробляється тема села, зумовлена болючими суспільними процесами (соціальна диференціація, зубожіння селян, пролетаризація, еміграція тощо). Ця тема знаходить всебічне художнє втілення у прозі В. Стефаника, Л. Мартовича, О. Маковея, О. Кобилянської, А. Тесленка, Степана Васильченка, Б. Лепкого та ін. Митці подають нове трактування суспільних проблем, зображують людину в складній взаємодії з навколишнім середовищем, у найрізноманітніших проявах індивідуальних якостей.
У малій прозі Богдана Лепкого тема сучасного йому народного життя стала однією з ключових («Над ставом», «В глухім куті», «Закутник», «Підписався», «Іван Медвідь», «Дочекався» та ін.). Тематичний діапазон ранніх оповідань письменника дослідники в цілому характеризують як «…село на тому соціальному зламі, коли старі патріархальні порядки, людські взаємини, звичаї, психологія ламаються під тиском нових суспільних обставин» [47, с. 22].
Проблемно-стильова проєкція творів Б. Лепкого малих епічних жанрів різнопланова, але чільне місце в оповіданнях і новелах із життя галицького селянства межі ХІХ – ХХ ст. займає соціальна та родинно-побутова проблематика, яку також порушували В. Стефаник, Л. Мартович, Марко Черемшина, М. Яцків та інші тогочасні прозаїки. 
М. Жулинський стверджував, що в соціально-психологічних новелах і оповіданнях Б. Лепкого початку ХХ ст. «…народне життя відкривається у тій глибинній виразності переживань за долю селянина, яка страдницькою виболеністю надривала серце Василя Стефаника» [25, с. 84]. 
Соціальним і родинно-побутовим питанням Б. Лепкий приділив увагу у творах, які були вміщені у збірках оповідань «З села» (1998), «В глухім куті» (1903), «По дорозі життя» (1905) та ін. Більшість цих оповідань – із селянського життя та добре знаного письменникові попівського середовища.
Автор сам підкреслив життєву достовірність як ситуацій, так і людських типів у своїх прозових творах у тому значенні, що вони являють узагальнений образ села. «Якась життєва подія вражала мене, – писав згодом Б. Лепкий, – і не давала спокою. Я бачив людей, що були їй причасні, зживався з ними, відчував їх горе і кривду і переносив те все на папір своїм власним невишуканим і несилуваним способом. Я чув їх голос, їх крик розпуки і хотів закріпити їх на папері. Звідси ці провінціоналізми, ці неграмотності, які легко стрінути в моїх писаннях. Мені здається, що коли я скажу моїм героям говорити літературною мовою, так це буде примус, бо вони нею ніколи не балакали. Маєстат життя, з усім горем і щастям, з радістю і смутком, був для мене важніший від чорнильних приписів» [47, с. 22]. 
Мала проза письменника – явище багатогранне. У листі до О. Барвінського (від 26.VI.1907 р.) він зізнавався: «...пишу так, як думаю... тільки як голос суспільства» [48, с. 42]. Ранні новели й оповідання митця дійсно написані на основі реальних фактів із життя українських селян і, перш за все, торкаються проблем соціальної нерівності й людської недолі. У той же час поетичне обдарування Б. Лепкого потребувало реалізації власного «я» і у прозових творах. А тому в його новелістиці об’єктивні картини дійсності відчутно забарвлені авторським ставленням, спостерігається переплетення соціальної тематики з ліризмом. Особливістю стилю митця є поєднання гострих сюжетів із багатогранним психологічним аналізом, об’єктивної оповіді з глибоким ліризмом, що засвідчує синтез у прозі письменника реалістичного й модерністського. 
Як слушно зазначає М. Данилевич, «У новелах із соціальною проблематикою Б. Лепкий зображує селян, щільно затиснутих тяжкими обставинами життя, а часто навіть загнаними у повну безвихідь» [19, с. 13]. Тому в більшості ранніх творів митця наявні трагічні сюжети. Прикладом такої фабули була одна з перших новел автора – «Над ставом».
У передмові до твору автор засвідчив: «Такі, як отся пригода, лучалися над великими ставами в Бережанах і в Урмані. Селянин уважав ліс і воду спільним добром і ніяк не розумів, як це добро можуть відбирати від його та не дозволяти усякому, хто тільки потребує, хіснуватися (користуватися) одним і другим» [47, с. 843]. Саме таке розуміння селянином своєї і громадської власності покладено в основу новели «Над ставом».
Головний персонаж твору селянин Матвій, незважаючи на сувору заборону – не ловити рибу в панських володіннях – іде рибачити. Але у нього немає іншого виходу, оскільки матеріальне становище сім'ї надзвичайно скрутне. 
Драматизм твору криється саме у вчинках цього персонажа, типового представника збіднілого селянства. Одного разу вже спійманий і побитий будним (ставничим) він знову ризикує, адже продаж риби дасть змогу щось придбати для родини. Б. Лепкий змальовує надуманий спокій персонажа, який запевняє себе, що будний ще спить, а «…пан не збідніє через ту рибу, що Матвій собі зловить та віднесе до Рухлі... У нього стільки поля, стільки хліба, стільки маєтку, що Господи! Що у нього риба? Ну, а таки, Богом та правдою, риба не панська річ. Таже він її не годує і води не виробляє, як у горальні горілку. Де ж там! Воду зсилає Господь із неба, з дощами, і випускає її з землі святої... Тому-то й вода, а в воді риба не належить ні до пана, ні до Івана, а є власність усіх людей, так як сонце, як місяць і як той воздух, що ним дихають люди...» [47, с. 349].
Матвій безперервно промовляє собі слова, які допомагають переконатись у правоті і повірити у безпечність свого задуму.
Образ страху є ключовим у творі. Як слушно відзначила М. Данилевич, «ідейно-емоційний настрій трагізму нагнітається протягом об’єктивованої розповіді автора і доповнюється пейзажним малюнком світанку. Передранковий пейзаж теж не віщує добра: блідий від страху перед сонцем місяць, рожеві хмари і сонце, як розжарена куля, що закрасила воду у ставі золотом і кров’ю» [19, с. 5]. 
Найдраматичніший момент твору – розправа над Матвієм будного і його підлеглих. Вражає жорстокість та егоїзм панського служника, який не має співчуття до селянина. Напруженості й нагнітання сюжету надає стисла авторська характеристика-опис будного: «Був се хлоп сильної будови тіла, з лицем, як у двірської собаки, котра і ночі не доспить, і по хребті дістане, а панського добра допильнує» [47, с. 349]. Ця характеристика панського служника підтверджує, що в порушника не було шансів уникнути розправи. Зловивши на місці злочину селянина, будний наказує підлеглим кидати в Матвія каміння: «Хто вцілить, дістане на могорич» [47, с. 350]. 
За І. Денисюком, «теорія новели знає прийоми початкового й заключного акордів, напруги сюжету, композиційного лейтмотиву, речі-символу, <...> несподіваного повороту тощо. I, головне, розвиток сюжету в новелі по-драматургічному конфліктний» [21, с. 6]. 
Твір «Над ставом» завершується драматичним, дещо навіть сентиментальним моментом. Б. Лепкий зображує родину селянина, яка його з нетерпінням, але марно чекала зі ставу: «А дома тим часом чекав на Матвія готовий обід, і діти вибігали аж за ворота дивитися, чи не несе їх тато рибу» [47, с. 351]. Можна лише домислити подальшу страдницьку долю дружини й сиріт убитого Матвія.
Як бачимо, у новелі «Над ставом» образом селянина і його загибеллю в панському ставку автор актуалізував проблеми соціальної несправедливості, матеріальної незабезпеченості, незахищеності бідняків, неповаги до особистості через її злиденне життя, егоїзму й байдужості по відношенню до селян панських служників, їх жорстокості та ін.
Проблеми нужденного села порушені Б. Лепким і в новелі «Закутник». Дослівне тлумачення назви – екзекутор, судовий виконавець. 
Автор зображує родину Матвія Скреготи, яка вкрай зубожіла через часті відвідини хати закутником. Про бідність свідчать такі деталі: «на постелі лежав одинокий у хаті кожух», Скрегота вдягла дітей «для людського ока і для звичаю, бо знала, що ті куценькі сорочечки їх не зігріють і дітиська кашлять буде» [47, с. 472]. Ідуть зимові свята, а податок за два квартали не заплачений, «переднівок тяжкий, заробити ніяк, а їсти треба» [47, с. 472]. 
Саме через не заплачений податок до родини Скреготи і приїхав екзекутор, поява якого на порозі хати викликала в господарів розпач і страх. Жінка лише встигла сховати в скрині найцінніше, що в них зосталось – кожух.
У творі Б. Лепкий вдало й органічно зобразив типового представника влади в тогочасному суспільстві: «Був високий, як дуб, грубий, як бочка, лице мав червоне і великі очі. В цілій появі було щось вояцького, щось хищного, готового до крові й до розбою» [47, с. 473]. Зобразивши екзекутора, автор вдався до такої деталі: закутник не знімає в хаті шапку. 
М. Данилевич пояснює функцію цієї художньої деталі таким чином: «Новела побудована на антитезі характерів селянина Матвія і визискувача. Причому протиставлення подається не лише в соціальному, але й в моральному аспекті. Духовну загрубілість та пихату розгнузданість збирача податків письменник підкреслює описом поведінки екзекутора, який відверто зневажає селян, нехтуючи загальнолюдськими правилами у стосунках. Закутник не тільки не привітався і не зняв у хаті головного убору, а ще й кричить на господарів, грубо штовхає господиню і намагається силою забрати в неї ключі від скрині» [19, с. 7].
За словами письменника, непроханий гість не тільки виконує свій професійний обов’язок, але й «на тім становищу розвинув невтомиму діяльність» [47, с. 473]. 
Образ Матвія подано в розвитку. Б. Лепкий спочатку змальовує його як чоловіка, «обличчя якого сяяло святочним настроєм» [47, с. 472]. Коли закутник починає вимагати гроші за податок, Матвій є пасивним спостерігачем, подається його характеристика: «Був то мужик зі здоровим тілом і добрим розумом, з рішучим виглядом лиця» [47, с. 473]. Коли ж Скрегота угледів загрозу, що несе з собою закутник, «по його обличчі перебігали раз у раз журба і клопіт, то знов гнів і злоба» [47, с. 473]. Далі голову бідної селянської родини переслідують думки про те, чи «попросити» екзекутора, чи принижуватися перед ним. Розуміння марності цього, сумніви змушують його мовчки розмірковувати.
Кульмінація твору починається з прохання дружини Матвія до закутника, щоб той залишив останнє, що в них зосталось цінного. Але представник влади непохитний, він проявляє грубість і навіть жорстокість, штовхаючи жінку і намагаючись відібрати в неї ключи від скрині. 
У цьому епізоді автор досягає найвищого драматизму й напруженості дії. Скрегота відчув, як «стон жінки шпигнув його ножем у саме серце» [47, с. 474]. Селянин нарешті усвідомив усю абсурдність й аморальність ситуації: «Несвідомо зірвався з місця, несвідомо приступив до нього і в хвилині, коли той найспокійніше підбирав ключ, грянув на нього. Закутник повалився як підгнила колода. Падаючи, головою зачепив поріг скрині. А ріг був острий і в залізо кутий» [47, с. 474]. Отже, відповідно до жанрових особливостей, ця новела також завершується несподіваним фіналом. Б. Лепкий подає також притаманний цьому жанру й уже звичний для новелістичного стилю самого письменника постскриптум: діти Скреготів дивилися перед собою здивованими очима, адже вони «ніяк не могли зрозуміти, чому той страшний пан, з жовтими ґудзиками на шапці, котрого боялося ціле село, лежав тепер так немічно, так смирно посеред бідної хлопської хатини» [47, с. 475]. 
У несподіваному фіналі смерть закутника відібрала в родини навіть примарні шанси на гідне людей життя. Знову читач може лише домислити долю персонажів: ув'язнення Скреготи і страждання його родини.
У малій прозі письменника наявні і твори, присвячені еміграційним мотивам. Особливо цікавими в цьому плані виявилися новела «Підписався» та оповідання «В глухім куті».
Зокрема, у новелі «Підписався» Б. Лепкий, подібно до Т. Бордуляка, В. Стефаника, Степана Васильченка, порушує проблему безземелля як одну з головних, що змушували людей їхати за кордон: «Людей росте, землі ні. І яке ж тут добро? Як же тут людям не іти за море? Чоловік не птиця, у воздух не полине, землі потребує, а землі нема» [47, с. 446].
В оповіданні «В глухім куті» письменник уперше в українській літературі відтворив процес еміграції в неординарній ситуації, коли селянин у відчаї намагався перетягнути власну хату на інше місце, щоб у такий незвичний спосіб позбутися прикрих негараздів та злиднів. 
Назва твору є символічною. «Глухий кут» для письменника – це не просто відстале та «відчужене» морально село, що не прогресує, а своєрідний осередок усталених понять, моральних орієнтирів, норм поведінки, що були сформовані протягом багатьох років. Конфлікт в оповіданні виникає через неспівпадіння точок зору двох поколінь: молодих – «нових» людей, які прагнуть освіти, намагаються подолати забобони, – та тих, що живуть за старими звичаями та законами. 
Саме ці якості селянства Б. Лепкий показав у всіх складнощах і психологічних тонкощах, акцентувавши увагу на проблемах неосвіченості, темноти селянства, його матеріальній незабезпеченості тощо. 
Порушив автор у цьому творі й родинно-побутові проблеми: конфлікт поколінь, різні погляди членів родини щодо ведення господарства, виконання домашньої праці, піклування про дітей, відсутність взаєморозуміння з ними.
Головний персонаж – старий селянин Яцко – прислухається до поради хлопця-ворожбита перенести власну хату, бо закладена вона була погано і тому господарю не щастить: збіжжя не досипало, ялівка згибла, донька померла від хвороби. Це призводить до того, що господар гине під руїнами своєї оселі. Молоде покоління представляє у творі син Яцка Михайло, який усвідомлює негативний вплив неосвіченості й забобонів на селянське життя: «А без газет і без науки нині жити трудно. Нині кожний жид, кожний волокита знає світові лад та й туманить темного хлопа. Нині треба йти вперед разом із другими, а ні, то перейдуть по тобі, як по трупі» [47, с. 392]. 
Однак син не може переконати батька у своїй правоті. Яцко не хоче чути про науку, повчання сина сприймає негативно, адже звик самовільно верховодити в патріархальній родині: «Вже мені ті науки горлом лізуть. Гіркий світе, коли сини батьків розуму мають учити! Віднині я тут пан, я тут господар! Або слухай, або рушай на чотири вітри! Я вам покажу!» [47, с. 393]. Михайлові так і не вдається переконати батька не робити нерозсудливі вчинки. Через забобонність Яцка гине його дочка, «лікувати» яку ворожінням неосвічені бітьки запросили п'яну бабу Горпину, тоді як Михайло не встиг привезти справжнього лікаря. Загинув і сам Яцко, не послухавшись розумної поради сина не переносити хату.
Конфлікт у світогляді людей розгортається не обов’язково між старим і молодим поколінням, як між Яцком і його сином Михайлом у творі Б. Лепкого «В глухім куті». На селі починають формуватися нові погляди, їх уособлюють люди, які прагнуть щось змінити, вдосконалити, запровадити нові норми для покращення свого та життя населення в цілому. Таким є головний персонаж оповідання «Іван Медвідь». Центральною в цьому творі є розповідь про типове галицьке село, змальована спроба головного персонажа пробудити громаду та реакція на ці спроби. 
Оповідання характеризується розлогими описами галицького села в експозиційній частині, які пояснюють пасивність його мешканців, акцентують увагу на питаннях неосвіченості, зубожінні, пияцтві, конфліктах селян: «В селі не було школи. Лиш під зиму приходив якийсь панок і вчив цікавіших дітей. За те давали йому їду і мешкання. А весною забирався з села, діти забували, що взимі навчилися, і все лишалося, як перше. На кінці села стояла корчма, по дворі найбільший будинок, найбрудніший і найгірше обдертий. В корчмі був орендар, тютюн і горілка. Туди йшли хлопські гроші і здоров'я. Звідти розходилися по селі співи п'яних і крики посварених» [47, с. 340].
Головний герой твору Іван Медвідь – тип активної мислячої людини, що здатна боротися за своє щастя і щастя інших. В основі твору – світоглядний конфлікт. Проблема пробудження соціальної і національної свідомості частини селянства порушена на образі головного героя. У творі розповідається історія людини, яка постала проти системи, бажала вивести своїх односельців із мороку. 
Важливу роль у житті Івана Медвідя відіграла війна, що змінила людину, сформувала нові погляди на життя, розкрила шляхи до змін на краще: освіта, читальні в селі тощо. Зокрема, акцентує автор увагу й на проблемі несправедливих виборів до парламенту. Іван Медвідь закликає селян: «Ви, люди, не вибирайте пана та писаря на виборця, бо вони дадуть голос за такого посла, що понакладає на вас нові тягарі» [47, с. 393]. Однак він марно апелює до свідомості темних односельців, оскільки чоловіки зайняті балачками про війну, а «бабам, як самі знаєте, не багато й треба. Вип’є по одній, по другій, та й уже пропала» [47, с. 343].
У творі відіграє важливу роль природа: «Як коли старого Медведя дурнота людська довела до розпуки, то він утікав на поле. Там знав кожну комашку, кожну стеблинку, і присяг би, що й вони його знають» [47, с. 340]. У пошуках гармонії герой втікає на лоно природи, яка дає йому життєдайну силу, звільняє від песимізму щодо можливості змін життя на краще. Злиття людини з природою є також виявом національного ментального світосприйняття.
Важливого семантичного навантаження набуває у творі символ хреста, який уособлює не лише волю, але й муки, біль підневільного народу. Іван Медвідь разом із малими внуками плете вінок, який втілює символічні, магічні уявлення, є оберегом. А вінок, одягнений на панщизняний хрест на роздоріжжі, символізує захист волі, віру в те, що «вона прийде, хоч би таких забитих сіл, <…> були навіть цілі сотки» [47, с. 347].
Символічними вважаємо у творі й образи дітей, яких Іван Медвідь закликає не бути такими пасивними, як їхні батьки, прагнути волі: «Не будьте такі, як ті, там у долині. Будьте інші. О! Чуєте, яким здоровим, кріпким вітром зі сходу сонця віє? Не відвертайте лиця, не бійтеся. То йде воля…» [47, с. 347]. 
Проблема пробудження суспільної свідомості селянства порушена і в оповіданні Б. Лепкого «Дочекався», головний персонаж якого, селянин і свідомий громадянин Микола Миколишин, перед смертю робить важливий для себе вчинок: їде голосувати на виборах за селянського кандидата: «…мені в гробі спокою не було би, якби я не зробив того, що до мене належить» [47, с. 406].
Наскрізною ідеєю цього оповідання є небажання людей миритися з соціальним гнітом, що не давав вільно жити та розвиватися. Значну частину твору займають ліричні відступи-згадки Миколи Миколишина про минулі та сучасні йому часи: «Довгі літа воював зі старими порядками в селі та в повітрі, з війтом, марнотратником громадського гроша, з радою, що йшла за війтом, як теля за мотузком і з усіми темними силами, що хотіли народ здержати в поступі та просвіті» [47, с. 407]. Саме цими згадками персонажа автор акцентує увагу читачів на тих соціально-побутових проблемах, які ускладнювали життя селян: конфлікти з владою, яка прагнула тримати народ у цілковитій покорі, її ненажерливість, корисливість. 
У творі описана українська природа – лани, степи, небо. Це своєрідні символи волі, незламності та духовної наснаги народу.
В оповіданні «Кара (На народнім повір'ю)» автор приділив увагу соціальній нерівності на селі. Дочка бідної вдови Мотря звела зі світу суперницю – дівчину з багатшої родини Настю, бо через неї її покинув коханий Петро. 
У творі на прикладі відносин Мотрі і її матері автор розкрив також конфлікт поколінь. Донька постійно дорікає найріднішій людині злиднями, через які її ніхто не бере заміж, тоді як спрацьована мати відповідає: «А чому ж ти, доню, більше не запрацювала?» [47, с. 437]. Засуджує жінка й поведінку Мотрі, яка бажала смерті Насті: «Але я, твоя мати. Мотре, Бог тебе скарає» [47, с. 445].
Конфлікт батьків і дітей, ускладнений соціальними причинами, наявний і в оповіданні «Настя», у якому батьки силою видають єдину доньку за заможного чоловіка, розлучивши її з коханим – бідним парубком: «Підеш! – сказав батько і стукнув ногою. – Віл з волом, конь з конем, а з багачкою – багач. Не якийсь обідранець Микола, а Гнат Лабій тобі під пару. За нього і підеш!» [47, с. 382].
Б. Лепкий актуалізував у цьому творі й інші сімейні проблеми: сварки в родині, побиття чоловіком дружини, втеча жінки від чоловіка-деспота, осуд її поведінки односельцями тощо. 
Соціальні та родинно-побутові проблеми порушені і в психологічній новелі «Гусій», яка близька до тих творів української прози, в яких автори розкривали непросту долю селянської дитини: «Морозенко» Панаса Мирного, «Харитя» і «Ялинка» М. Коцюбинського, «Сама, зовсім сама» Б. Грінченка, «Басурмен» Степана Васильченка. 
Маленький герой твору Б. Лепкого в холодну весняну погоду змушений пасти гусей, що призводить до хвороби і подальшої смерті дитини. 
Твір позначений рисами імпресіонізму. У ньому «трагічні обставини ми сприймаємо через "внутрішню оптику" душі героя» [28, с. 8]. Подібний прийом можемо бачити на прикладі новели М. Коцюбинського «Цвіт яблуні».
У творі Б. Лепкого очима малого Гриня показано його погляди на життя, розкрито весь спектр соціальних і родинних проблем: нужденного життя, забобонності селян, характер стосунків між батьками й дітьми, неспроможність прогодувати дітей, повноцінно турбуватися про них, надати їм медичну допомогу. Не маючи можливість розділити увагу й турботу між двома дітьми, мати Гриня дуже рідко приносить маленькій Маруні булку чи бублика, тоді як не набагато старший хлопчик завжди задовольняється чорним хлібом і змушений навіть хворим допомагати по господарству.
Про фізичне виснаження Гриня промовисто свідчать очі. Письменник так описує хлопчика: «Був мало що більший від гливої, подібний до великої груди землі; сірий, мовчаливий, неповоротливий. Лишень очі світилися йому, як два великі вуглі. Та й тільки йому, що ті очі, очі та й живіт надутий, як барабан» [47, с. 352].
В умовах постійних злиднів, як належне, сприймається лайка матері на сина, звернення селян до ворожбитів, як і те, що ще зовсім малий хлопчик, якого послали пасти гусей хворим, помирає: «Бог дав, Бог узяв, а що гусей гонив, – то мусив. Хто мав за нього гонити?» [47, с. 351].
Принагідно зазначимо, що в цій психологічній новелі, крім соціальних і родинно-побутових проблем, автор порушив і питання зв'язку людини з природою, віри у вищі сили, але забуття простих істин.
Таким чином, аналіз творів малої прози Б. Лепкого з життя галицького селянства довів наявність у них соціальної проблематики. Автор порушив питання соціальної несправедливості, зубожіння, незахищеності бідняків, соціального антагонізму, неповаги до особистості через її злиденне життя, неосвіченості, забобонності селян, їх небажання змін, пробудження суспільної свідомості окремих представників громади, зіткнення старого й нового світогляду на селі, еміграції як примарної можливості покращити рівень життя та ін. У творах про селянство Б. Лепкий приділив увагу і родинно-побутовим питанням: конфлікти поколінь, подружжя, не поєднаного взаємним коханням, насилля в сім’ї з боку чоловіка, різні погляди членів родини щодо ведення господарства, виконання домашньої праці, піклування про дітей, відсутність взаєморозуміння з ними та ін. На названих проблемах Б. Лепкий наголосив, увівши у твори ліричні відступи, роздуми персонажів-селян, зобразивши їх побут, долю, вчинки, конфлікти між собою (у тому числі родинні) та з представниками влади тощо. 

2.2. Морально-етичні й філософські проблеми у творах митця селянської та дитячої тематики
Для творів малої прози Б. Лепкого, як і новелістики О. Кобилянської, В. Стефаника, Марка Черемшини та інших митців межі ХІХ – ХХ ст., характерним є «…звернення основної уваги не на зовнішні події, а на глибоке розкриття психології персонажів, на показ їхніх душевних переживань» [28, с. 11]. 
Це дозволило Б. Лепкому у творах із життя селянства («Мати», «Кара», «Нездала п’ятка», «Над ставом», «Настя» та ін.) розкрити крізь призму специфічного світосприйняття, психології простої людини морально-етичні проблеми: добра і зла, батьків і дітей, родинного щастя, любові до ближнього, відповідальності за власні вчинки, морального вибору та ін. 
Зокрема, у ранній новелі «Над ставом» крізь призму селянських уявлень про особисту й колективну власність, про справедливість і злочинність дій Б. Лепкий розкрив трагедію головного героя Матвія, який через скрутне матеріальне становище змушений був ловити рибу в панських володіннях. Ні жертовність злочину Матвія заради порятунку родини від голоду, ні переконання селянина, що риба – це загальна власність, не виправдали його в очах панських прислужників, які позбавлені таких моральних якостей, як совість, співпереживання, милосердя, а їхня «сумлінність» у виконанні жорстоких наказів набуває виключно негативного забарвлення. 
Трагізм ситуації поглиблюється байдужістю до долі іншого, темнотою будного й односельців Матвія, які за обіцяну «винагороду» («Хто вцілить, дістане на могорич» [47, с. 350]) камінням на смерть забивають беззахисну людину: 
«Град камінців посипався вдруге. Плюск води, легенький крик... ще кілька камінців від берега і... тихо.
– Досить, – закомандував будний. – А тепер ходіть до пана.
Але хлопці не йшли. Вони дивилися, як Матвієва розбита голова то виринала з води, то потопала. Аж і потонула навіки.
На середині ставу гойдалася самітня колода, оббризкана кров’ю» [47, с. 351].
Заключні слова твору є символічними і пройняті філософськими міркуваннями автора про плинність часу й кругообіг життя в природі: «Перед хвилиною сколочена вода вернула знов до давнього спокою і відбивала в своїм чистім дзеркалі синє блакитне небо, і кілька хмар білих погідних, і сонце ясне, гаряче, що згори заглядало цікаво в воду» [47, с. 351]. 
У новелі автор порушив проблему морального вибору людини: залишитися з чистою совістю перед Богом (Матвій, який усе робив заради своєї родини) чи зчинити страшний гріх – убивство (будний, панські служники). Б. Лепкий стверджує цінність життя, засуджує аморальність, що призводить до невиправних трагедій. 
Оповідання «В лісі» частково повторює деякі сюжетні елементи твору «Над ставом». У лютий мороз селянин Василь пробирається до панського лісу, щоб зрубати дерево й протопити у своїй хаті, зігріти дружину з малим хворим сином. Він, як і Матвій, вважає ліс «річчю Божою», тому не асоціює себе з крадієм, тим більше, що хоче врятувати родину від холоду. Коли він підходить із сокирою до дерева, автор знову вводить мотив смерті (у творі «Над ставом» – риби, а тут – дерев) та гробової містики: «Глухі відгомони лунали сотними голосами в лісі. Від дерева до дерева, від корча до корча неслася вістка, що якийсь пакосник, збиточник втиснувся в лісове царство і відбирає життя молодій деревині. На тую вість дерева зашуміли грізно. Махали гіллям, скрипіли вітями, шуміли галузками. ... [Василь] Раз у раз валив сокирою в грабовий пень і за кожним ударом добував якийсь глухий, гробовий виклик: – Гу!» [45]. Ця розлога метафора спротиву природи Василеві підтверджує, що автор не на боці свого персонажа: «Вправді, вірив у безвинність свого чину, а все-таки свідомість чужої власності відзивалася часом в якійсь далекій закутині єго спрацьованого мозку» [45]. Водночас Б. Лепкий добре розуміє його, адже в селянина у хаті холод, хвора дитина, йому можна покладатися тільки на власні сили, не чекаючи не від кого допомоги. 
В оповіданні Василів злочин нейтралізується в контрастному злодіянні брутального цинічного лісничого, який підступно по-хижацьки вбиває селянина. 
Жах смерті, як і в новелі «Над ставом», передано в різних перспективах: спочатку – через луну пострілу, потім – сполохом вітру, згадкою про нетоплену хату, про родину, яка назавжди втратила Василя як чоловіка та батька. У фіналі твору Б. Лепкий подав сон Насті, у якому вона разом із родиною переноситься до іншого, багатого, села в теплу й затишну хату, де не знатиме бідності. 
В оповіданні «В лісі» автор порушив такі морально-етичні й філософські проблеми, як втручання в родинні відносини подружжя третьої особи (лісничий, який переслідував Настю), ворожнеча між людьми через приватні інтереси (лісничий і Василь), хижацтво, підступність і жорстокість одних по відношенню до інших, розрив між мріями і дійсністю (сон Насті), добро і зло, життя і смерть та ін. Автор засудив хижацьке єство лісничого, демонстрацію сили над слабким та беззахисним. 
В оповіданнях і новелах із життя західноукраїнського селянства в характерах персонажів письменник виділяє моральні чесноти, володіючи якими, вони не відчувають страху перед смертю. Так, чесно прожите життя і виконаний перед дітьми обов’язок характеризує працьовитого селянина з новели «Дідусь»: «Нікого не вбив, нікому віку не вкоротив, не обікрав. Пережив своє, та й треба забиратись. То так, як той робітник. Зробить роботу, та й додому» [47, с. 459]. 
Драматизм буття галицького селянина з новели «Нездала п’ятка» підкреслює несподівана розв’язка. У ній єдина банкнота («п’ятка»), яку все життя беріг на смерть персонаж, виявилася «нездалою», безвартісною. Тож мріям старого Онуфрея про похорон, «як на газду пристало» [47, с. 373] не судилося збутися. У творі порушено проблеми марнотратності життя, нездійсненності сподівань, співчуття ближньому.
В оповіданнях Б. Лепкого «Мати» і «Кара», створених «на народнім повір’ю», фантастичні елементи сприяють актуалізації уваги на цілком життєвій проблематиці, у першу чергу, морально-етичній. 
У творі «Кара» автор своєрідно подає конфлікт «любовного трикутника». Удовина донька Мотря звертається за допомогою до ворожки, щоб позбутися своєї суперниці – заможної дівчини Насті. 
В оповіданні присутній мотив давніх вірувань у надприродне. Ворожки, мольфари, чаклунки були невід’ємною частиною життя в тогочасному суспільстві. До них ходили за порадою, слушною думкою, або ж навпаки – наробити комусь зла. Одна з таких ворожок і порадила Мотрі замурувати в печі жабу, смерть якої спричинить і смерть Насті. Звісно, на хворобу дівчини вплинули прокльони й залякування Мотрі, а не ворожіння. 
У своїх діях удовина дочка керується в першу чергу не почуттями до парубка Петра, який її покинув заради іншої, а заздрістю і роздратованістю через зруйнування мрій про швидке одруження. Страшним повідомленням, що на неї «замурувала жабу» [47, с. 443], вона залякує чутливу тендітну Настю, переслідуваннями, лихими словами («тобі моя кривда боком лізе») і поглядами Мотря доводить суперницю до фізичного виснаження, тяжкої хвороби, яка зрештою спричиняє смерть. 
Як слушно відзначив М. Ткачук, у цьому оповіданні «Баладний мотив помсти покинутої дівчини своїй суперниці виходить за рамки любовного сюжету, порушує питання моральності й аморальності, ненависті й любові, загалом боротьби добра і зла, набуває екзистенціального, а відтак загальнолюдського виміру» [71, с. 178]. 
Герой твору «Мати» вдівець Василь, натомість, дотримується народної моралі. Після «зустрічі» уві сні з померлою дружиною він не піддається вмовлянням кума взяти шлюб із багатою, але лихою Гапкою, керуючись у своєму рішенні не прагненням до збагачення, а турботою про своїх дітей, яких могла би кривдити зла мачуха: «Не бійся, Гандзю, не дам я знущатись над дитиною нікому, не позволю їй кривди робити. А Гапки я не візьму, бо вона злюка» [47, с. 379]. 
Не знає компромісів із совістю і Настя з однойменного оповідання Б. Лепкого. Її гірка доля доводить, що не в багатстві щастя. Хоча батько Насті, віддаючи її насильно за Гната, керувався народною мудрістю: «Віл з волом, конь з конем, а з багачкою – багач» [47, с. 382]. 
Слушною є думка М. Сивіцького, що Б. Лепкий зобразив тут насамперед конфлікт між двома поколіннями: «Консерватизм старого покоління проявлявся у прагненні до багатства, наслідком цього ставали силувані подружжя» [67, с. 173]. 
Жінка не здатна жити в шлюбі з заможним нелюбом, який до того ж піднімає на неї руку: «Йди, йди, нелюде лютий, тільки мого щастя, що тебе не бачу!» [47, с. 381]. Але дотримуючись морально-етичних норм, Настя не може погодитися і на життя «на віру» з коханим Миколою: «Пусти мене, Миколо! Пусти! Запізно! Господь видить, я хотіла на тебе ждати, я виглядала – а тепер уже всьо запізно – пропало. Я присягала. З ним мені не жити, бо не годна, а з тобою не йти, бо гріх» [47, с. 381].
Не знайшовши іншого виходу, Настя вчиняє самогубство, захищаючи такою дорогою ціною своє «Я» від безчестя і протестуючи проти наруги над людською гідністю. 
В оповіданні гостро постають проблеми сенсу життя та почуттів до коханої людини, тяжкого хворобливого переживання нерозділеної любові, несумісності понять «багатство» і «щастя». Перехід Насті в нежиття («Було там чорно, але спокійно») стає єдиним способом ствердити живу волю свого сумління на противагу мертвим уявленням про мораль. 
Тут можна провести також аналогію з філософськими екзистенційними проблемами. Настя не хоче миритися з життям із нелюбом і неможливістю бути щасливою з коханим хлопцем. Опинившись в екзистенційній ситуації вибору, вона свідомо відкидає покору як можливий життєвий варіант, обравши смерть. Молода жінка вчинила самогубство, коли життя для неї стало абсурдним, а вихід із стану абсурду вона побачила лише в смерті. У творі порушені екзистенційні проблеми самотності, відчаю, відчуженості людини. Настю нікому підтримати, довіритися вона не може навіть батькам, які після втечі від чоловіка знову її відправляють до нього, зважаючи на сільську мораль, а не на почуття нещасної доньки.
Село тримається непохитною силою віри в Бога. У творах Б. Лепкого ця віра допомагає селянам не втратити надію в часто нужденному існуванні, сприяє співчуттю ближньому, творенню добра заради іншого («Звичайна історія»), втілює ідею вищої справедливості, виправлення гріхів, скоєних людьми («Старий двір»). 
Б. Лепкий порушив у малій прозі й моральну проблему самозречення – жертви заради іншого. Зокрема, в оповіданні «Для брата» молода дівчина, дочка бідного сільського вчителя, іде в найми, щоб допомогти братові довчитися в гімназії. 
У мініатюрі дитячої тематики «Двоє дітей» зображено час воєнного безладдя. Бачимо образи хлопчика й дівчинки, які загубили батьків. Брат-каліка марно вмовляє красуню-сестру погодитися на пропозицію самотньої бездітної пані, яка хоче забрати дівчинку жити до себе. Сила родинних почуттів не дозволяє малій сестрі залишити напризволяще рідного брата. 
Питання моралі порушив Б. Лепкий і в казці «Мишка», у якій події відбуваються за війни, що змінила ставлення до моральних чеснот сільської родини, чоловіка й жінки, байдужих до всього, крім прибутку. Жінка навіть відмовилася дати трохи молока міській жінці для хворої і голодної дитини, а її чоловік наживався на горі інших, продаючи за гарні гроші продукти харчування. Роздумами казкового персонажа – мишки, яка жила в їх хаті, – автор викрив скупість, ненажерливість, безсердечність, нечесність тих, кому «…війна на щось придасться» [47, с. 485]. 
Б. Лепкий немовби «зіштовхнув» у казці реальне й уявне – світ людей і казкову історію про побут різних мишачих родин. Але саме цей своєрідний художній прийом дозволив письменнику найбільш яскраво й виразно проілюструвати найганебніші людські вади. 
Мишача родина постає, на відміну від людської, чесною, доброю. Мишка, підслухавши розмову господині з жінкою, яка даремно просила молока, обурюється на жадібну селянку й водночас радіє, що її діти не чули цього, адже виховує їх порядними й чесними: «Добре, що діти сплять, а то б ще навчилися брехати, як люди» [47, с. 486]. 
З розповідей мишок із міста дізнаємося, скільки горя принесла людям війна. І саме ці маленькі створіння, на відміну від деяких людей, виявилися здатними на співчуття, співпереживання, а головна героїня мишка – навіть на помсту тим, хто давно втратив людську подобу: «Одні з голоду гинуть, а другі папір у ящик ховають. Хіба ж папір важніший за життя?» [47, с. 486]. Не дивно, що після знищення грошей господарів і побаченої через них колотнечі в хаті мишка з дітьми побігла жити в поле. «Краще там, ніж у такій хаті», – підсумовує оповідь автор.
Комічна ситуація у творі: побиття чоловіком жінки через знищені гроші, звинувачення її в тому, що не хотіла тримати кота, бо жаліла молока для нього, підкреслює жадібність і нікчемність господарів хати, де відбувається дія. 
Таким чином, твір «Мишка», який має підзаголовок «Казка для дітей; для малих і великих», адресований Б. Лепким широкому колу читачів. Він хоча й містить фантастичні події, однак порушує важливі «дорослі» моральні проблеми: милосердя і жорстокість, щедрість і жадібність, нажива на людському горі, чесність і брехня, добро і зло.
Морально-етичні проблеми наявні і в оповіданні «Босий». У творі події подані крізь призму світосприйняття пса Босого, якому довелося витерпіти безліч знущань від людей у селі, а згодом і від свого господаря в місті.
На жорстокості людей до тварин автор акцентує увагу вже на початку твору, зобразивши ставлення селян до новонароджених цуценят, яких усіх, окрім Босого, утопили: «Ах, які гарні, які маленькі, які мудрі! Їх треба зараз потопити, поки не видять, бо потім буде гріх!» [47, с. 476]. Спочатку здається, що Босому пощастило, адже він залишився жити. Але за своє життя пес, що нікому не робив шкоди, зазнав багато тортур та знущань від людей, які вражають своєю жорстокістю: «До року бракувало йому одного ока, одного вуха і половини хвоста. Крім того, мав він обсмалені вуса, обпарений бік і обпечену до кухні передню лапу» [47, с. 476].
Ставши найвірнішим другом молодому паничу, який вперше проявив до нього увагу, Босий ув’язався за ним до міста, де той навчався на лікаря. Але такої вірності тварини ница людина не оцінила. Звиклого до волі й кращої їжі пса господар погано годував, бив за найменший непослух, знущався над ним: «Розгніваний пан привів його за вухо зі сходів до хати і замкнув у шафі» [47, с. 478], «…увійшов пан і почав його ліскою валити» [47, с. 480]. Однак пес не залишав господаря, бо не мав куди йти, не знав дороги назад до села, де він нікому не був потрібен. 
На зло пана Босий не відповідав агресією. На нашу думку, Б. Лепкий образом вірного пса та його нікчемного господаря хотів донести читачеві, що тварини добріші за людей, які здатні на ницість, підлість і жорстокість навіть по відношенню до слабших за себе.
У творі «Босий» письменник засудив жорстоке поводження людей із тваринами, безвідповідальність по відношенню до тих, кого приручили.
З числа новел Б. Лепкого, у яких спостерігаємо роздуми філософської спрямованості, варто відзначити твори, що присвячені дітям: «Гусій», «Цвіт щастя» та ін. У вже аналізованій вище новелі «Гусій» показано погляди хворої дитини на життя, проблему життя і смерті. Малий Гриць, якого мати послала навесні пасти гусей, відчуваючи себе недобре, розмірковує про сутність хвороби й смерті. Його роздуми ґрунтуються на розповідях старших і власних фантазіях. Хвороба в уяві дитини уособлюється в жабі, яка живе всередині людини і є страшнішою за смерть, якої хлопчик не боїться, бо вона несе спокій: «Що смерть! Худа, як Стецева Палагна, з вищіреними зубами, з ясною косою. Ходить собі і косить. Прийде до чоловіка, шах, та й спокій… Нема чого боятися. Але «болячка», о, то погане! Зелена, як ропуха, з качачим писком, із котячими очима. Дуже погана. Одна Горпина ворожбитка вміє її виганяти зсередини» [47, с. 353].
Серед творів на дитячу тематику привертає увагу мініатюра «Цвіт щастя», у якій письменник порушив низку проблем виховного й пізнавального характеру, розкрив світ дитячої уяви порівняно зі світом дорослих. Твір є спробою власної інтерпретації Б. Лепким складного філософського феномену – щастя. Оповідання «Цвіт щастя» можна охарактеризувати як літературну казку, якій притаманні бароково-готичні риси, адже в сюжеті використане надприродне.
Запитання «Що таке щастя?» автор ставить перед головним героєм – ще зовсім маленьким хлопчиком, а згодом змужнілим парубком, якій «Пізнав усі квіти на світі і знає, що там, далеко, за водою, не росте жадна квітка щастя… але все йде за нею, за тою квіткою щастя. Та чи дістане її? Хто знає?» [38, с. 55].
У творі «Цвіт щастя» Б. Лепкий, як і кожний митець, прагне осмислити саму сутність поняття «щастя», використовуючи для цього оригінальні символічні образи. Твір має фрагментарну композицію. 
У мініатюрі з діалогу матері й малого сина дізнаємося про бажання дитини пізнати, що таке щастя і намагання неньки відповісти на це питання. Мати розказує дитині, що щастя – такий «гарний цвіт», який росте далеко за водою [38, с. 55].
За О. Кордонцем, «Символічні образи цвіту й води стають наскрізними в мініатюрі, набувають багатоаспектних глибинних асоціацій. Так, цвіт щастя інтертекстуально перегукується з народними переказами про цвіт папороті. Автор наче вибудовує своєрідний асоціативний ряд, підштовхуючи читача до певного висновку: як неймовірно важко, практично неможливо знайти цвіт папороті, так само важко досягти в житті справжнього щастя, гармонії. Бажання хлопчика нарвати цвіту щастя виливаються у фантастичні марення» [38, с. 56–57].
Б. Лепкий не випадково обирає героєм твору дитину, оскільки вона, на відміну від дорослого, більше схильна вірити у свої уявні образи, фантазії. 
На думку З. Фройда, і діти, і дорослі люблять фантазувати. Якщо перші не завжди відділяють уявний світ від реального, то у дорослому віці людина через різні культурні й суспільні обмеження все рідше звертається до фантазій, гри (гра може бути й грою уяви), а отже, все менше відчуває себе щасливою [81, с. 110–111].
Уночі хлопчик вирушає уві сні в мандрівку за цвітом щастя. Автор тільки окремими штрихами натякає, що це подорож уявна: «Всі в хаті спали. Навіть стара, велика, чорна кішка, що звичайно в таку пору любила відбувати лови, лежала під печею, як грудка чорної землі» [46, с. 134]. Усе навколишнє передається крізь призму світобачення хлопчика, пейзажі стають імпресіоністичними: «Ранок був недалекий. На виднокрузі появився вузенький пасмужок, зразу блідий і невиразний, відтак усе більший і ясніший. Зорі блідли, блідло також і небо» [46, с. 133–134].
Із діалогу з матір’ю, опису сновидіння дізнаємося про багатство внутрішнього світу дитини, який поповнюється щомиті новими враженнями. Хлопчик чує голос води, яка кличе його: «Ходи, я занесу тебе на другий бік, там, де цвіте розкішна квітка щастя» [46, с. 134]. Дитина кидається у воду, але хвиля відносить її від берега, «раз у раз б’є, відбивається й дальше несе і заносить малого хлопчину. Вже він по груди пірнув глибоко у воду, вже лиш головку видно, лиш руки, лиш волосся сплило» [46, с. 134]. 
На думку О. Кордонця, образ води в мініатюрі Б. Лепкого – «своєрідна межа між життям і смертю, яку майже перетнув головний герой» [38, с. 5]. 
Це міркування є слушним, адже в наступному фрагменті твору біля ліжка хворої дитини бачимо лікаря, який розмірковує про перебіг хвороби: «Коли сильна природа, так при Божій помочі переможе. А як ні, то піде за щастям, за вічним щастям» [46, с. 134]. Зі слів лікаря випливає, що «щастя у цьому світі не існує, це лише фантазія, а прагнення до щастя проникає у свідомість людини через колективне несвідоме» [38, с. 5].
Але автор не погоджується з твердженням персонажа, за ним, головне в житті – жадання щастя, життєвої гармонії, яке залишається з героєм протягом усього життя. 
Принагідно зазначимо, що подібну проблему: «Чи можливо досягти щастя в житті або це тільки примара?», порушила й Леся Українка в мініатюрі «Щастя» (жанровий підзаголовок «легенда»). Письменниця у творі «ніби попереджає нас: цінність становить саме життя, а не химерна гонитва за мрією, яка здатна перетворитися у постійний неспокій, біль та страждання» [38, с. 8].
Таким чином, у малій прозі, зокрема й у творах про дітей «Цвіт щастя», «Гусій», Б. Лепкий розширює межі філософської проблематики, розкриває таємниці людської душі, єдності людини й природи, порушує питання життя і смерті, можливості чи неможливості здобуття людиною щастя. Б. Лепкий не дає відповіді, а пропонує читачеві самотужки вирішити цю вічну дилему. 
Згадані твори малої прози виокремлює типово імпресіоністичне суб’єктивно-ірраціональне начало, коли час втрачає межі, надзвичайної ваги, як уже зазначалось, набуває принцип бачення «внутрішньої суті явищ "крізь" зовнішньопозірне» [83, с. 305]. Це досягнуто завдяки майстерному відтворенню складних психологічних станів та внутрішніх колізій, які характерні для сповідальної прози, яка межує з імпресіонізмом.
Такі художні особливості притаманні й новелі Б. Лепкого «Ще час», сюжет якої позначений фрагментарністю. Через думки героя (юриста, начальника суду) та короткі репліки персонажів бачимо трагедію подружжя. Автор, як і у творах селянської тематики, не оминув морально-етичних проблем і в новелі з життя містян. У творі порушено такі питання, як повага до особистості, роль кохання в подружньому житті й можливість побудувати родину без взаємного почуття. Герої новели – подружня пара – живуть за домовленістю, не маючи теплих взаємовідносин. 
Юрист одружився з жінкою, яку кохав, але вона не відповідала взаємністю. Герой глибоко страждає, у ньому борються суперечливі, протилежні почуття, які автор подає у формі внутрішнього діалогу, що дозволяє глибоко занотувати всі нюанси почуттів у свідомості, нервове напруження персонажа: «Вхопити її на руки, і хай кричить, пручається, нести до свого кабінету. А що потім?.. Жінки люблять силу. Чому ж саме вона мала би бути іншою, ніж другі? ...А може, вона якраз до тих інших належить. Може, її брутальною силою не візьмеш, а зломиш?» [47, с. 334]. Герой не хоче зломити свою обраницю, він прагне жити й творити для неї і таким чином здобути її прихильність.
У творі порушені також проблеми емансипації, феміністичні питання. Герой відкидає патріархальний погляд на свою дружину як на власність. Дружина юриста – тип «нової сильної» жінки, подібний до героїнь творів О. Кобилянської та Лесі Українки. Вона вийшла заміж, щоб врятувати свою родину, але не підкоряється патріархальним уявленням про роль жінки в родині. Свій протест вона висловлює ігноруванням чоловіка й вимагає до себе ставлення як до особистості. 
Новела «Ще час» типологічно зіставна за проблематикою і композиційно-стильовими особливостями з образком-гуморескою О. Кобилянської «Він і вона». 
Варта уваги й мініатюра Б. Лепкого «Лежав при відчиненім вікні», насичена філософськими проблемами. У ній «…розкрито велич і водночас трагедію людського життя, що її спроектовано через внутрішні переживання безіменного ліричного героя, який знаходиться на порозі смерті. У згасаючій свідомості юнака вимальовуються яскраві спогади щасливого дитинства, спілкування з матір’ю як свідчення архетипної значущості роздумів про життя і смерть, добро і зло, людську пам’ять» [28, с. 14]. 
Головний герой згадує безтурботні часи, коли він міг просто дивитися на безхмаре небо в зірках та милуватися ним. Зорі у творі зображені, як живі істоти: «Бачать усе. І як ми за вечерею сидимо і як балакаємо з собою, як хрестиками уставки до сорочок вишиваємо і як читаємо гарні книжки. І коли ми в мирі і гаразді говоримо з собою, коли ми добрим словом згадуємо про них…» [47, с. 521]. На нашу думку, для ліричного героя зорі символізують дитинство, внутрішній спокій, духовне життя, часи, які вже ніколи не повернуться.
Проблеми значення в житті людини духовних цінностей, протиставлення їх матеріальним, прагматичного світу наживи, байдужого до почуттів особистості, й гуманізму порушені Б. Лепким у ліричному фрагменті «Мініатюра». У ньому молода самотня героїня за війни через голод продає антиквару свої речі: килими, занавіски, тканину. Скориставшись «потоком свідомості», автор відтворює глибину страждань і болю жінки, адже ці речі втілюють спогади про рідних, нагадують колишнє щасливе родинне життя: «Усе мало своє місце – здавен-давна, з діда-прадіда. Зрослося з хатою, з родиною, з традиціями» [48, с. 351]. Тому героїня зі сльозами прощається з кожною річчю. Однак продати маленький портрет за чималі гроші, на які могла б жити довгі роки, вона відмовляється, адже це був батьків подарунок матері перед весіллям. Протиставляючи духовне (пам’ять героїні про близьких) матеріальному (можливість отримати гроші за портрет), Б. Лепкий змушує жінку зробити свідомий вибір, який підтверджує перевагу в житті духовних цінностей. Героїня помирає з голоду, але не зраджує пам’ять про найрідніших людей – своїх батьків. «Незважаючи на трагічний фінал, у протистоянні з антикваром (втіленням нового прагматичного світу, способу життя, в якому панує дух наживи), молода жінка виходить переможницею. Так автор утверджує свою віру в перемогу гуманізму і добра» [39, с. 41]. 
Таким чином, Б. Лепкий значну увагу в малій прозі приділив морально-етичним проблемам: повага до батьків, до старших, взаємовідносини в родині, любов та милосердя до ближнього, жертовність та егоїзм, щедрість та жадібність, моральний вибір, відповідальність за власні вчинки. Ці та інші питання автор розкрив крізь призму оцінки селянської психології категорій добра і зла, завдяки глибокому відтворенню почуттів і переживань персонажів, їх ставлення до праці, етичних норм, таких категорій моральної самосвідомості, як гідність, честь, сумління, чесність та ін. Порушив митець і філософські питання життя і смерті, сенсу буття, гуманізму, щастя і можливостей його досягнення, матеріальних і духовних цінностей.

2.3. Світська й духовна інтелігенція в проблемно-стильовій проєкції оповідань письменника
На межі ХІХ – ХХ ст. українська інтелігенція перетворилася на основну рушійну силу національного відродження. Тому закономірною є така особливість літературного процесу цього періоду, як поряд із творами селянської побутової тематики поява художнього доробку митців, адресованого інтелектуальній еліті. Тема інтелігенції розкрита у прозі Б. Грінченка, І. Франка, О. Кобилянської, Степана Васильченка, І. Филипчака та ін.
Не оминув у своїй творчості проблем інтелектуальної еліти й Б. Лепкий. Тема життя західноукраїнської інтелігенції стала однією з провідних у його малій прозі. Найяскравіше вона розкрита у творах «Ювілей», «Прикрий сон», «Перша зірка», «Старий двір», «Для брата», «Звичайна історія» та ін. Проаналізуємо детальніше деякі з цих творів. 
Варто зазначити, що епік не сприймав відступу інтелігентів від колишніх високих ідеалів та потрапляння в полон кар’єризму, про що свідчать образи радників із новел «Ювілей» і «Прикрий сон». Зокрема, новела «Прикрий сон» побудована у формі сну головного персонажа судового радника Никифора Черевка, у якому йому кидають гнівні обвинувачення несправедливо засуджені представники бідного народу. З їх слів дізнаємося, що вироки судді, який думав лише про власну вигоду й кар’єрне зростання, були необ’єктивними й нашкодили багатьом людям, призвели невинних до передчасної смерті: «Я тая Гаська, що ви її дурною зробили, а це мої діти. Але скажу вам, що Гаська не дурна, она тільки боронила свого, не хотіла поля, на котрім була нафта, за що-будь продати, а ви її дурною зробили. Ви їй дали опікуна <…>, а той опікун продав моє поле, як звичайну ріллю. Не хотіла я людям очей дерти, зачинила двері, засвітила сірник, і – четверо душ полетіло до неба» [47, с. 420]. 
Соціальні проблеми у творі переростають у морально-етичні. Б. Лепкий засобом опосередкованої характеристики (душі померлих засуджують вади Черевка) розкрив безсердечність, черствість та егоїзм судді: «Ти нас судив, якби ми душі не мали, по параграфам, не заглядаючи у серце, не приглядаючися до нашого безталанного життя» [47, с. 421]. 
Викрив автор і такі риси головного персонажа, як байдужість до народної справи, жадоба грошей та влади: «Коли ми боронили нашої правди і кричали «волі», бо нам тісно і душно нашим грудям, то ти думав, як би властям піддобритися, по золотій драбині вгору підлізти, як би своїй жінці, пані з великого коліна, приподобатися. Ти безсовісний, ти підлий чоловіче!» [47, с. 421].
Письменник наділив суддю промовистим прізвищем, у якому підкреслено його ненажерливість, жадібність: «…ти дбав, як би найбільше добра нахабарити, як би своє черево щонайсмачнішими стравами навантажувати, – Черевко!» [47, с. 421].
Таким чином, в оповіданні «Прикрий сон» Б. Лепкий на образі судді Черевка акцентував увагу читачів на важливих соціальних і моральних проблемах, серед яких – питання совісті й безчестя, справедливості й несправедливості судочинства, стосунків представників влади й народу, кар’єризму й байдужості до страждань інших.
У новелі «Перша зірка» Б. Лепкий порушив проблему скороминучості життя та кар’єрного зростання. Головний герой твору – лікар-стоматолог Стефан Русович, життя якого минало в гонитві за добробутом, кар’єрою. Він працював у Відні і майже не згадував про свій український рід, про те, що він «син бідного, покривдженого галицького мужика» [47, с. 355]. 
Русович зберіг лише спогад п’ятирічної давнини про святкування Різдва в родині сільського священника й спілкування з його дочкою Надею. Під час наступних відвідин рідного краю, дізнавшись про смерть дівчини, він усвідомив, що минулі щасливі хвилини вже не повернути, жалкував про втрачену можливість особистого щастя. 
Б. Лепкий зневажав гонитву за самим лише добробутом і на прикладі життя лікаря-стоматолога Стефана Русовича прагнув донести до читача думку про те, що ніякі престижні звання та кар’єрні злети не повинні викреслити минуле людини, змусити її забути своє походження, близьких людей.
У творі перша зірка на Різдво символізує, на нашу думку, юнацькі безтурботні часи, віру молодого інтелігента у світле майбутнє, яку, однак, він втрачає: «То сходила перша зірка, – та сама, якої вони колись удвійку так радо, так весело визирали…» [47, с. 355]. 
У центрі оповідання «Для брата» – злиденне існування родини сільських учителів, син яких, гімназист Володко, є інтелігентом-патріотом, опікується долею рідного народу. Юнак не лише навчається, а й працює приватним учителем. Однак через свої переконання, читання забороненої літератури і спонукання до цього учнів, залишається без роботи, опиняється в складному матеріальному становищі.
Б. Лепкий наголошує, що тогочасна чужа нашому народу влада всіляко сприяла викоріненню всього українського, гальмувала просвіту простого люду. Однак національно свідомі інтелігенти не корились її приписам, як-от герой твору «Для брата». У ліричному листі до рідних, прохаючи хоча б мізерної матеріальної підтримки, він не жалкує про свій вчинок, адже «…в тих книжках не було нічого поганого. То були наші українські книжки, і в них писалося про наш народ і про його злидні…» [47, с. 450].
Яскравими є сторінки оповідання, у яких розкрито побут учителів на селі на прикладі батьків гімназиста Володка. Уже з опису інтер'єру їх оселі бачимо складне матеріальне становище тогочасних педагогів: «…видно було білі стіни з образами святих і двома полинялими фотографіями в солом’яних рамцях, стіл, колись мальований, а тепер лиш на ногах з останками краски, плетену канапку, такі самі два чи три кріселка і білу, ялову шафу біля дверей. В хаті було крайнє убожество, але було чисто, порядно, і біда не лізла в очі» [47, с. 452]. 
У внутрішньому монолозі сестри Володка Марійки, яка йде в найми заради того, щоб допомогти братові довчитися, автор розкрив труднощі життя сільського вчителя, який «вічно був "тимчасовим" і з двадцятьох ринських місячної платні годував себе, жінку й доньку…» [47, с. 454]. Таким чином Б. Лепкий акцентував увагу читача на проблемі становища тогочасних педагогів, залежних від влади, яка переводила їх із місця на місце, не даючи можливості налагодити побут і працю в школі, просвіту народу.
Оповідання «Звичайна історія», за влучним визначенням В. Погребенника, може стати «своєрідною моделлю дальшої долі юнака» з твору «Для брата» [33, с. 344]. 
Дійсно, цей твір також дає змогу читачеві дізнатися, яким було вчительське життя в тогочасному суспільстві. З розповіді героя, помираючого від туберкульозу молодого педагога, сина бідних селян, який завітав переночувати до оповідача, дізнаємося про його тернистий шлях до освіти, здобуття професії: «Зазнав я там всього, чого зазнати може бідна хлопська дитина. Не раз було так прикро, що хоть гинь. Але я губи закусував і терпів. Хотів науки. Нічого більше, лиш тої науки, тих книжок…» [47, с. 409]. 
Книга для юнака, як священне письмо, у дитинстві це була його єдина радість і захоплення: «Від малої дитини книжка мала для мене якусь дивну принаду» [47, с. 454].
Б. Лепкий загострив увагу на скрутному матеріальному становищі вчителя, який, однак, не гнався за нагородами та збагаченням. Мета педагога – виховати гідних людей, просвітити їх, прищепити почуття любові до книги та науки. 
Змушений працювати приватним учителем дітей священника далеко від рідного села, він переймається байдужістю учнів до науки. Потоваришувавши з селянськими родинами й закликавши людей заснувати читальню, молодий інтелігент наражається на невдоволення з боку священника та його дружини, яким не подобається така активність без їх відома. Доля вчителя є трагічною. Він помирає від сухот по дорозі до лікаря. Трагізму описаному додає образ оповідача, якому помираючий юнак довірив свою історію життя. 
В оповіданні «Звичайна історія» Б. Лепкий порушив проблеми освіти, батьків і дітей, покликання, складної вчительської долі, бідності та багатства. Усі випробування, що випали юнакові, не зламали його віру в правильність обраного життєвого шляху та ще більше загартували його характер.
Важливою для розуміння твору є його назва, у якій автор наголосив на типовості таких «звичайних історій» трагедій інтелігентів-учителів у тогочасному суспільстві.
Подібні перипетії вчительської долі зобразили Б. Грінченко («Непокірний»), І. Федорак (Іван Садовий) («Безіменні плугатарі»), Уляна Кравченко («Записки вчительки»), Степан Васильченко («Над Россю», «Вечеря» тощо) та ін. Персонажі названих творів змушені терпіти побутові негаразди, вступати в конфлікти з владою, яка переводить їх з однієї школи до іншої, не даючи провадити просвітницьку діяльність, пробуджувати національну свідомість народу.
Знавець побуту різних суспільних станів, Б. Лепкий у малій прозі висвітлив також життя людей «вільних» професій, як-от художника (зокрема, напівавтобіографічний Рута з новели «Образ»). Прототипів до сюжету про безумство вичерпаного митця, якого не розуміє брутальне й грубе оточення, і тому він нищить своє творіння, Б. Лепкий бачив у Кракові поміж українськими та польськими живописцями. 
У прозі про духовну інтелігенцію письменник імпонує знайомим йому з дитинства сердечним освіченим священникам, які поєднували душпастирську й громадсько-просвітницьку працю. Однак автор засудив осіб знедуховлених, егоцентричних незалежно від їх стану чи статусу. 
Зустрічаємо в його малій прозі й ідеальних, водночас життєвих, постатей священників. Це, наприклад, парох з оповідання «Старий двір». Він був справжнім володарем слова й пісні, улюбленцем прихожан, захищав їхні інтереси перед зухвалим і жорстоким паном: «…народ мені не чужий, я його пастир», «Як чесний чоловік, ви повинні знати, що ваше поведення з селянами було гірше, ніж погане, злочинне» [47, с. 454].
Але наявні у творах Б. Лепкого і священники-матеріалісти (як-от у творі «Стріча»), ті, хто прагне суєтної слави («Звичайна історія»). Так, у вже згаданому вище оповіданні «Звичайна історія» священник, узявши до себе у дім за домашнього вчителя синам молодого хлопця, разом із дружиною контролює його дії (стосунки з селянами), вважає себе ображеним, що без нього було вирішено створити читальню. Налаштований дружиною і нарадою священників проти вчителя, парох, однак, підвіз його хворого до міста задля відвідин лікаря і подальшого від'їзду до рідних та влаштував до знайомого на ночівлю. Але на прощання священник радить юнаку не читати книжки, вважаючи їх некорисними, небезпечними для його долі, і про це «говорив скоро, якби з тими словами скидав із себе важкий тягар і утікав від нього» [47, с. 409].
Близькою до теми інтелігенції є тема призначення митця і мистецтва слова. Їй присвячені поезії у прозі письменника «Кидаю слова», «Хочу писати». На думку М. Зушмана, дослідника малої прози Б. Лепкого в контексті західноукраїнської новелістики кінця ХІХ – початку ХХ ст., «Названий твір письменника, як і лірична мініатюра в прозі "Хочу писати", за своїми жанрово-стильовими особливостями близька до поезій у прозі В. Стефаника "Амбіції", "Моє слово", О. Кобилянської "Поети". Їх об’єднує форма одностороннього монолога-звернення до другої особи. У такий спосіб митець подібно до В. Стефаника та О. Кобилянської звертається до проблеми рідного слова, ролі митця в житті суспільства» [28, с. 15].
Варто підкреслити, що твір «Кидаю слова» має програмне спрямування. У ньому чітко сформульовано творче кредо ліричного героя – митця: «Гать будуйте кріпку і високу, щоб море грізне не залило, щоби ми у багні не застрягли, та щоб внуки дідів не прокляли, що не вміли краю боронити, – гать будуйте кріпку і високу» [47, с. 338].
Таким чином, у малій прозі з життя світської і духовної інтелігенції Б. Лепкий виявив себе як талановитий епік і водночас тонкий лірик-психолог, переосмислив соціальні проблеми стосунків представників влади й простого люду, священника й прихожан («Старий двір»), освіти, нелегкої вчительської долі, злиденного життя родин сільських педагогів («Звичайна історія», «Для брата»), гонитви частини інтелігенції за власним добробутом («Ювілей» і «Прикрий сон»), її відірваності від народу, призначення інтелігента-митця в суспільстві («Кидаю слова»). У новелах й оповіданнях письменника з життя інтелігенції спостерігаємо також синтез актуальних морально-етичних і філософських проблем, зокрема, самопожертви («Для брата»), зради, скороминучості життя, особистого щастя, кохання («Перша зірка»), совісті й безчестя, справедливості й несправедливості («Прикрий сон») та ін. 

2.4. Воєнна тематика в малій прозі Б. Лепкого
Однією з найболючіших і найбільш актуальних у творчості багатьох західноукраїнських прозаїків була тема цісарської вояччини та її трагічних наслідків. На західноукраїнських землях ХІХ – початку ХХ століття вона розкрита у творах Ю. Федьковича, І. Франка, О. Маковея, В. Стефаника, М. Яцківа, О. Кобилянської, Т. Бордуляка.
У малій прозі Б. Лепкого тема рекрутчини та служби у війську майже не представлена. Виняток становить оповідання «Іван Медвідь», у якому автор наголошує на рекрутському минулому головного персонажа. Цю тему, на відміну від сучасників В. Стефаника, О. Маковея, М. Яцківа, Б. Лепкий розкриває не з метою показу складних умов служби у війську та її негативних наслідків, а як епізод у житті селянина, що сприяв формуванню його нового світогляду: «Люди, – каже, мало не плаче, – та ж я вам не чужий, люди! Та ж я вам злого не хочу. Послухайте мене, заведіть у себе нові порядки, бо зійдемо на нінащо. Цілий світ йде наперед. Чи пани, чи жиди, чи хто йно дихне, учиться і мудріє, а ви все такі дурні, як були. Де ж то може бути добре!» [47, с. 442–443]. Про службу одного з персонажів у війську згадано і в оповіданні «Настя». Однак і тут автор не акцентує увагу на рекрутчині як соціальному явищі. Вона є у творі причиною розлуки Насті й Миколи, а після повернення з війська парубок застав кохану вже заміжньою жінкою.
Помітне місце в проблемно-стильовому діапазоні малої прози Б. Лепкого посідають твори на воєнну тематику з часів Першої світової війни, учасником якої він ледь не став у зв’язку з мобілізацією 1915 року. 
Події Першої світової війни та її наслідки по-своєму представлені у творчості багатьох західноукраїнських письменників: збірка «Криваве поле» О. Маковея, цикл «Село за війни» Марка Черемшини, новели й оповідання «Діточа пригода», «Гріх (Думає собі Касіяниха…)», «Вона – земля», «Пістунка» В. Стефаника, «Назустріч долі», «Василка», «Юда», «Лист засудженого на смерть вояка до своєї жінки», «Туга» О. Кобилянської, «Непоборні» Катрі Гриневичевої, «Австрійський герой», «Шпигун», «Насильство» Д. Макогона, повість-поема «Поза межами болю» О. Турянського, повість «Танок смерті» Івана Садового та ін. «Звичайно, твори про війну виникали у кожного з митців під впливом різних факторів, на основі своїх спостережень і життєвих вражень, виконані у власній художній манері» [35, с. 152]. Але домінантою у всіх цих творах є посилена трагедійність світосприйняття.
Події війни знайшли відображення в оповіданнях, фрагментарних творах Б. Лепкого: «Вечір», «Дзвони», «Папері є?», «Теж лист», «У Шатмарі», «Жінка з квіткою», «Лежав при відчиненім вікні», «Двоє дітей», «У таборі», «Моя вина», «Під Великдень».
Звернення письменника до воєнної тематики можна пов’язати з його біографією. Адже він пережив дві війни. Події Першої світової застали родину Лепких у курортному селищі Яремча на Гуцульщині. Там стало небезпечно знаходитися, оскільки австрійці вишукували «шпигунів» і вішали. Російські військовики, які незабаром прийшли в сусідні села, шукали «мазепинців» і вивозили на схід. Б. Лепкий з родиною змушений був виїхати. В яремчанському готелі лишилися третій том історії української літератури та історична драма «Мотря». Незабаром готель підірвали, і ці твори були назавжди втрачені. Події Першої світової війни привели Б. Лепкого з сім’єю до Німеччини, де він працював у таборі для військовополонених, здійснював культурно-просвітню роботу. 
Поділяємо думку М. Зушмана, що «світова війна внесла в малу прозу Б. Лепкого новий драматично-трагедійний струмінь, чого не простежувалося в його попередній творчості (до 1914 року) і що значно наблизило автора до манери письма В. Стефаника, О. Кобилянської, Марка Черемшини» [28, с. 12]. 
Твори Б. Лепкого воєнного періоду – переважно мініатюри, ліричні образки в прозі, результат особистих переживань, спостережень і вражень письменника. У них імпресіоністичними засобами, зокрема яскравими художніми деталями, символами, фіксацією швидкоплинних вражень від мінливої дійсності, автор акцентував увагу на втраченій через війну гармонійності буття: батьківщини, рідних людей, душевного спокою, налагодженого побуту тощо. 
У творах письменника, присвячених зображенню воєнного лихоліття, характери героїв розкриваються в нетипових ситуаціях. Концепти туги, трагічної долі людини стають ключовими й виразними. Як і в антивоєнних творах інших західноукраїнських митців, зокрема повісті Івана Садового «Танок смерті», «Спостерігається розвиток екзистенційних мотивів, а саме, пошуки сенсу буття у жорстокому світі, усвідомлення героями абсурдності війни, самотності, «закинутості» людей у незвичайні для них обставини, осмислення ваги життя і смерті, що виявляє особливості трагедійного світосприйняття війни письменником» [56].
У відтворенні воєнної дійсності Б. Лепкий скористався засобами імпресіонізму. Такі твори, як «Сім шляфроків», «Жінка з квіткою», «Не виходимо з хати», переважно не містять подієвого сюжету. Вони насичені суб’єктивними враженнями, почуттями оповідача, семантично акцентованими художніми деталями, ліризмом, настроєвістю. У перерахованих творах ідеться про вимушену через воєнні події еміграцію, що впливає на психологію героїв, викликає в них духовну кризу, страх перед невідомим, а «образ біженця – самотньої, розгубленої, психічно зламаної людини, яка перебуває на межі душевного зриву, є центральним» [56]. Автор порушив проблеми життя і смерті, розлуки з рідною землею (вимушеної еміграції) і безпорадності за війни біженців, впливу війни на психіку людини, самотності і страху перед майбутнім та ін.
Зокрема, в образку «Сім шляфроків» дія розгортається через лаконічні репліки безіменних героїв, опис миттєвих вражень, споминів. Окремими яскравими художніми деталями оповідач передає атмосферу розрухи, метушні, спішки біженців: «Втікачі про вигоду не дбають. Раді, що до поїзду дісталися, бо ворог ступав їм по п’ятах. Ворог, якого ні вони, ні батьки їх не бачили на очі» [47, с. 516]. За спостереженнями Д. Матлаш, «Нагнітання предикативів: "палить", "грабує", "мордує", – створює певне емоційне навантаження. Окличне речення: "Страшна річ ворог!" – також нагнітає експресію сприйняття зображеної дійсності, і, водночас, провокує до усвідомлення екзистенційного жаху війни. Це ніби апеляція до читача. Введення у твір коротких реплік та діалогів неозначених героїв драматизує оповідь, що також слугує засобом емоційного посилення сприйняття подій» [56].
Зауважимо, що персонажі твору не мають імен. Адже війна є всенародним горем. Автор узагальнив у безіменних образах-персонажах трагедію всіх біженців, які постраждали в коловерті воєнної доби. «Екстрадієгетичний наратор використовує змінну фокалізацію, немов знімає камерою, що відбувається в переповненому вагоні біженцями, передає слово персонажам, які оповідають про найболючіше…» [73, с. 122]. 
Психологічний стан біженців, їх страх підкреслює слуховий образ плачу, що лунає з усіх сторін. Потяг уособлює втечу від війни людей, які в дорозі можуть міркувати про трагічні життєві події і усвідомлюють власну безнадійність. 
В образку «Сім шляфроків» звучить і замаскована критика царського уряду та його антигуманної політики, яка через вияви національної свідомості зруйнувала життя багатьох людей: «Кажуть, що він палить, грабує, мордує, а свідомих і діяльних у Сибір вивозить» [47, с. 516]. 
Важливим для нашого дослідження є міркування О. Кордонця про те, що «автор виходить за межі соціальної проблематики (теми війни і біженців) і порушує екзистенційну: людина стає втікачем, втрачає смисл свого існування…» [40, с. 10]. Дійсно, персонажі образка «Сім шляфроків» втрачають свій дім, побут, традиційний спосіб життя, родину, усе те, що давало їм відчуття сенсу життя. 
В образку «Не виходимо з хати» також помічаємо суб’єктивне бачення і сприймання воєнної дійсності оповідачем. Б. Лепкий відтворив трагічні події війни через порівняння вояків із багнетами, через символічні образи придорожніх хрестів. Драматичність сприйняття посилюють окличні та питальні речення: «Куди ідеш?», «Куди втікаєш?», «Вернися!» [47, с. 510]. 
Образок має кільцеву композицію. Він починається і закінчується фразою «кілька днів не виходимо з хати», що «…акцентно увиразнює проблему замкненості буття людини у військовий час, яка силою обставин загнана у певні рамки» [56].
Оповідач короткими реченнями розкриває жорстокі реалії воєнної дійсності, яка загрожує життю людей: «Мостів вояки пильнують. Наші дядьки. Лишили жінок і дітей, лишили недокінчене жниво і пішли пильнувати мостів. При кожнім кількох, а ворог хмарою надходить» [47, с. 510]. Переживання людей, як і в попередньому творі, розкриваються через окличні речення: «Як соромно втікати!», «Ой, будемо вити!» [47, с. 510].
Серед творів Б. Лепкого антивоєнного спрямування, зокрема з еміграційною проблематикою, художніми особливостями вирізняється прозова імпресіоністична мініатюра «Жінка з квіткою», написана під впливом переживань війни 1914–1918 рр. Сюжет твору складають лаконічні висловлювання безіменного героя, який спостерігає та описує вимушену еміграцію за війни з вагону потяга. Люди переживають психологічну кризу, бояться невідомого майбутнього: «Навіть машиніст не знає, куди він нас везе» [47, с. 508].
Події відбуваються безпосередньо у вагоні поїзда. Одна з його пасажирок – жінка з червоною квіткою. Автор наголошує, що жінка не зводила з неї очей: «Що вона бачить у ній?...Мабуть усе, що лишила дома. Усе…» [47, с. 512]. Тут гостро постають проблеми втрати рідної домівки й щасливих спогадів про мирне минуле. Адже люди під час війни залишали все своє життя позаду. Жителі багатьох міст мусили рухатись у невідомому напрямку своєї долі. 
Алегоричний образ квітки у творі «Жінка з квіткою» стає символом втраченого мирного життя, щасливого минулого, відтворює емоційне осмислення власних переживань. Однак слова наратора «Квітка червоно цвіте» є оптимістичними, незважаючи на трагізм зображеного, свідчать, що життя триває і може змінитися на краще.
У цій психологічній мініатюрі Б. Лепкий надзвичайно вдало передав трагічні обставини крізь призму думок гомодієгетичного наратора, викликаних поїздкою, що відтворює узагальнену психологічну картину еміграції. Перебування людей на чужій землі викликає відчуття непотрібності, навіть якоїсь незрозумілої ворожості: «Квітки здивовано дивляться на нас, ворони стадами злітаються з піль. Кричать на нас: "Пощо прийшли?!"» [47, с. 508]. Це риторичне питання не потребує відповіді, адже в ньому весь спектр переживань і почуттів вимушених емігрантів, які не знають своєї подальшої долі на чужині. Психологічного звучання набуває порівняння безлічі думок емігрантів із кількістю ворон на полі, а образ ворона, який віщує нещастя, підкреслює неспокій і невизначеність майбутнього людей.
У прозовій мініатюрі «Жінка з квіткою» автор порушив також проблеми ностальгії, нерозуміння мирними людьми причин війни, яка забрала в них домівку і змусила поневірятися в пошуках пристановища в чужій землі: «Карпати. За ними наша земля, а на ній – ворог. Всім нам це одно на гадці: що він там робить?» [47, с. 508]. А згаданий вище образ жінки, яка самотньо сидить в купе потягу, тримаючи квітку, доповнює цю ностальгічну картину. 
Про свою зустріч з австрійським патрулем в Яремчі письменник розповів у творі «Папері є?». Оповідач – сам автор, іде подивитися на річку Прут, рідні краї. Зачарований краєвидами й чарівними пейзажами, ліричний герой не відразу помітив австрійський патруль, і ось йому вже чоловік з автоматом кричить: «Стій!». Фінал твору неочікуваний, адже офіцер упізнає в оповідачеві відомого письменника, творчість якого йому знайома. 
У цьому творі автор стверджує, що навіть у такі буремні часи є місце освіті та читанню.
Воєнна тема розкрита і в соціальній казці «Мишка», у якій із розповідей мишок дізнаємося про голод у містах за війни, страждання людей і їх причини: «Розказували, що тепер у них в городі страх погані часи. Люди не мають, що їсти, а про миші, то вже й не згадуй. <…> Люди людей мордують, не мають часу працювати на хліб» [47, с. 485]. У творі простежуються два плани розвитку сюжетних колізій: реалістичний та умовно-фантастичний. Б. Лепкий вперше використав казковий сюжет у творах антивоєнного спрямування. Як уже згадувалося вище, увівши образ мишки, яка викриває вади своїх господарів, автор засудив аморальність деяких засліплених прагненням наживи людей, для яких війна навіть є вигідною.
Не оминув письменник і проблему долі дітей війни. У мініатюрі «Двоє дітей» бачимо брата з сестрою, які загубили батьків-біженців. Доля дітей автором не розкрита, але вони нерозлучні, тримаються один за одного, тож твір не є песимістичним. Принагідно зазначимо, що можна простежити тематично-стильові паралелі між цією мініатюрою Б. Лепкого та новелою В. Стефаника «Діточа пригода», оповіданням О. Кобилянської «Назустріч долі», у яких також розкрито образи дітей за війни, порушено проблему несумісності дитинства й антилюдяної воєнної стихії.
На цьому ж питанні Б. Лепкий акцентує увагу і в новелі «Також лист», сюжетна колізія якої є драматичною. У творі малий Петрусь, якому нема ще шести років, пише листа до Бога, прохаючи відпустити батька з війни додому. У листі хлопчик перераховує крізь призму дитячого усвідомлення всі нещастя і проблеми, які принесла його родині війна: зруйнована стайня, вбита корова, збезчещена вояками сестра, яка постійно плаче, грабунки, нестача їжі та ін.: «…мама ходе і плачут. Та як не плакати, коли нас тая война так кривдит! <…> «Колисту, як луснув гранат у нашу стайню, то корову на двоє роздерло, а телє тепер на ціле село реве». <…> «Через наше село пересунули всі народи, які де є: німці, чехи, москалі, мадяри, навіть турки. Повиїдали, що було. Мамуня як зварат кашу, то крупа крупу гонит. Омасти нема на лік. Всі на курічу сліпоту хоруют». <…> «Нашу Ганьку також взяли були мацкалі до воська і казали, що її унтером зробе. Але вже її пустили, і тепер куди ходе, то плаче. Теле реве у стайні, а вона в хаті». <…> «…тепер я пишу і питаюся, чи таке на Різдво повинно бути? Ні голубців, ні куті, ні навіть запалити в печі нема чим» [51].
В. Погребенник, аналізуючи поетику й проблематику антивоєнного доробку Б. Лепкого, відзначив, що «Воєнна буря наснажила творчість письменника вищою, як раніш, емоційно-експресивною концентрацією відтворення долі роздертої по живому нації, батьків і дітей («У таборі»), трагедійністю людських історій («Втікати?»), модерною узагальненістю («Allegro patetico» – картина опустілого міста, постать старця, який живиться самою росою з рослин), прямим виразом авторської антивоєнної позиції («Під Великдень»)» [33, с. 346].
Зокрема, у новелі «У таборі» автор розкрив страждання військовополонених українців. Трагедійність твору посилюється зображеною ситуацією: у різних таборах, розділених решітками й стежкою, перебувають батько й син з української хліборобської родини. Батько вже третій рік страждає за родиною. Згадує старшого сина Івана, який поїхав працювати до Америки. Саме його він випадково й побачив за дротом сусіднього американського табору. Але рідним людям, які так довго не бачилися, навіть не можна ні поговорити, ні обійнятися: «Перше між ними був океан, а тепер дві дротяні переволоки і стежечка вузька, якою мандрує двоє німецьких вояків туди і назад» [47, с. 484].
Б. Лепкий увів кілька художніх деталей, які акцентують увагу читача на проблемах полону, умовах життя невільників, їх ностальгії за рідним краєм, батьків і дітей. Це такі деталі, як золотий годинник, який обіцяв Іван подарувати батькові, заробивши в Америці грошей, таборовий суп, згадка про який навіює на героя набагато приємніші ностальгічні спогади про смачний борщ і вареники дружини, українська пісня, яку розпочав співати невільник, та ін. Роздумами селянина митець порушив і проблему протиставлення беззлобного світу природи, у якій «сонце всіх милує, і гріє, і світить, і гладить тебе по голові», і жорстокого людського світу, де «чоловік на чоловіка вовком глядить, зуби на тебе щірить…» [47, с. 483]. 
Промовистим є порівняння відчуженого, самотнього військовополоненого з грудкою землі, «яку вижбурляла війна з українського чорнозему і кинула з Таращі над Рейн…» [47, с. 483].
Новела Б. Лепкого «Під Великдень» виступає якісно новим явищем серед творів антивоєнного звучання. Її композиційною основою є євангельська колізія страждань Ісуса Христа, які асоціюються зі страшними випробуваннями, що випали на долю народу за війни. На думку М. Зушмана, «використання Б. Лепким євангельського сюжетно-образного матеріалу – свідчення своєрідної проблемно-стильової тенденції в українській новелістиці кінця ХІХ – початку ХХ ст.» [28, с. 13]. Християнська містерія розп’яття екстрапольована у творі саме на Україну. 
Своєрідним завершенням воєнного циклу у творчості Б. Лепкого є викривальне автобіографічне оповідання «Моя вина». У творі наратор, alter ego автора, цитуючи закордонні українські часописи, емоційно розмірковує на тему братовбивчої війни, історії України та багатостраждальної долі її народу, який гірко розплачується за прагнення до волі: «Безталанна країно! Чому якраз над твоїми полями відчинила Пандора свій злощасний ящик і висипала з його найгірші злидні? Перші великі бої, і перші громади втікачів, і перші шибениці з тисячами невинно повішених людей, і перший масовий Каїновий злочин. Брат на брата пішов. А все на твоїх, на наших, на галицьких полях. Немає там хати, немає родини, щоб жертви не принесла жорстокому молохові війни, немає куточка, з якого не визирала би кривда і не позіхала туга, немає клаптика землі, не политого слізьми і кров’ю. Кров’ю за правду і волю» [47, с. 488]. Ці думки типологічно зіставні з міркуваннями персонажів у повісті «Танок смерті» іншого західноукраїнського письменника І. Федорака (літературний псевдонім – Івана Садовий), який через вкраплення у мову героїв власних поглядів також «…наголосив на антигуманній абсурдній сутності війни 1914–1918 рр., трагічній невлаштованості буття народу, який дорого платить за державну боротьбу» [35, с. 154].
Таким чином, твори Б. Лепкого воєнного періоду характеризуються гострим антивоєнним звучанням, поглибленим ліризмом, емоційною напруженістю, імпресіоністичною і символістською поетикою. 
Прозаїк, уникаючи експозиції і зав’язки, відразу вводив читача в розвиток дії, поєднав розкриття психології персонажів із філософськими узагальненнями. У творах про Першу світову війну Б. Лепкий порушив проблеми життя і смерті, братовбивчої війни і миру, вимушеної еміграції, втрати біженцями рідних домівок, ностальгії, невизначеності подальшої долі емігрантів, контрасту між мирним минулим і воєнним сьогоденням («Сім шляфроків», «Жінка з квіткою», «Не виходимо з хати»), національної трагедії розрізненої між різними державами багатостраждальної України, її прагнення до волі («У таборі», «Під Великдень», «Моя вина»), аморальності (грабунків, ґвалтувань, наживи) у небезпечний для життя людини час («Мишка», «Також лист»), трагедії військовополонених («У таборі»), долі дітей війни («Двоє дітей», «Також лист»). Автор акцентував увагу читачів і на екзистенційних питаннях замкненості буття людини у військовий час, її відчуженості й самотності в коловерті війни, втрати сенсу існування тощо.

Висновки до розділу 2
Мала проза Б. Лепкого, серед тематичних домінант якої – галицьке село межі ХІХ – ХХ століть, світ дітей, інтелігенція, війна, є багатопроблемною (детальніше див. Додаток А). Значну її частину складають твори з життя українського селянства. В оповіданнях і новелах із суспільними та родинно-побутовими сюжетами («Над ставом», «Закутник», «В глухім куті», «Іван Медвідь», «Дочекався», «Кара», «Настя», «Підписався» та ін.), можна виокремити такі соціальні проблеми: забобонність селян, їх неосвіченість і небажання щось змінювати в житті, соціальна несправедливість, злиденне життя, еміграція, примітивізм селянських бажань та вчинків, пробудження суспільної свідомості окремих представників громади, зіткнення старого й нового світогляду на селі та ін. 
В оповіданнях і новелах про західноукраїнське селянство письменник не оминув і родинно-побутових питань: конфлікт поколінь, складні взаємини подружжя, не поєднаного взаємним коханням, різні погляди членів родини щодо ведення господарства, виконання домашньої праці, піклування про дітей, відсутність взаєморозуміння з ними («В глухім куті», «Кара», «Настя», «Гусій» та ін.).
У творах із життя селян («Над ставом», «Настя», «Кара», «Мати», «Мишка»), автор порушив такі актуальні морально-етичні проблеми, як несумісність понять «багатство» і «щастя», війна і мир, добро і зло, співчуття і любов до ближнього, щедрість і жадібність, відповідальність за власні вчинки, моральний вибір, самозречення. В оповіданні «Босий» Б. Лепкий зосередив увагу на жорстокому ставленні людей до тварин. У творах про дітей («Цвіт щастя», «Гусій») та мешканців міста («Ще час», «Мініатюра») митець порушив філософські питання життя і смерті, гуманізму, щастя і можливостей його досягнення, матеріальних і духовних цінностей. В оповіданні «Настя» постають філософські (екзистенційні) проблеми самотності, відчуженості, вибору героїні, яка в дилемі «життя з нелюбом чи смерть» обирає самогубство.
У малій прозі з життя західноукраїнської інтелігенції Б. Лепкий переосмислив проблеми стосунків представників влади й простого люду, священника і прихожан («Старий двір»), освіти, нелегкої вчительської долі («Звичайна історія», «Для брата»), гонитви частини інтелігенції за власним добробутом («Ювілей» і «Прикрий сон»), призначення митця слова і його творчості в суспільстві («Кидаю слова»).
Події війни знайшли відображення в оповіданнях, новелах, фрагментарних творах письменника («Вечір», «Дзвони», «Папері є?», «Теж лист», «Двоє дітей», «Жінка з квіткою», «У таборі», «Моя вина», «Під Великдень» та ін.). У них акцентовано увагу на стражданнях людини за війни, порушено питання невизначеності долі біженців, вимушеної розлуки з рідною домівкою, контрасту між мирним минулим і воєнним сьогоденням, долі дітей війни, щедрості й наживи в немирний час. Автор наголосив на національній проблемі багатостраждальної України, територія якої розділена між різними державами, а народ змушений брати участь у братовбивчій війні. У творах можна простежити й екзистенційні проблеми: самотності, відчуженості людини-біженця, втрати сенсу існування, абсурдності воєнної дійсності.
Отже, Б. Лепкий у малій прозі виявив себе як талановитий епік і водночас тонкий лірик-психолог, порушив проблеми людини і світу, їх взаємозв’язку, пошуку втраченої гармонії. 

ВИСНОВКИ

У дипломній роботі було визначено й охарактеризовано проблемно-тематичні домінанти малої прози Б. Лепкого.
Узагальнення сутнісно-змістової характеристики ключових понять дослідження в літературознавстві дозволило констатувати, що термін «тема» використовують для позначення предмету зображення в художньому творі, тоді як під тематикою розуміють сукупність основних та побічних тем літературного твору чи низки творів одного письменника, цілої групи, школи чи напряму. Проблему літературознавці визначають як питання, які ставляться або вирішуються в художньому творі, відповідно, проблематика – сукупність соціальних, національних політичних, морально-етичних, філософських, психологічних та інших питань, порушених митцем у творі чи творчості, які вимагають дослідження і розв’язання. 
Під проблемно-тематичними домінантами малої прози письменника розуміємо основні теми, які він розкрив, а також ключові, ті, що переважають за частотністю прояву, проблеми, які порушив автор у творах.
Поняттям «мала проза» в літературознавстві визначають малоформатну частину прозової спадщини митця, якій притаманні й такі ознаки, як невелика широта охоплення життєвих явищ; сюжетна основа – подія чи епізод із життя звичайної людини, що втілює загальнолюдський смисл; напруга – незмінний елемент внутрішньої структури оповіді; наявність на першому плані одного персонажа, однієї події, мотиву, конфлікту; сформовані характери героїв; локалізація місця й оточення; сюжет не завжди завершений чи асиметричний; конфлікт відкритий для читацьких інтерпретацій; уникання прямих і докладних описів; інтенсивність використання виразних художніх деталей, символів; визначальна роль діалогів тощо. Українська мала проза вирізняється багатством жанрових модифікацій. До малих епічних жанрів належать оповідання, новела, художній нарис, казка, етюд, ескіз, поезія в прозі, легенда, притча, фейлетон, памфлет тощо.
Богдан Лепкий як один із талановитих авторів української малої прози кінця ХІХ – початку ХХ століття для розкриття різнопланової проблематики, розширення тематично-стильових можливостей епічних творів експериментував із різноманітними жанровими структурами. Він створив класичні та соціально-психологічні оповідання, «новели акції», психологічні ліричні та пейзажні новели, поезії в прозі, ліричні мініатюри, нариси, казки. Творчість письменника розвивалася в руслі ідейно-стильового оновлення українського письменства. У малій прозі він пройшов творчу еволюцію від реалізму до ліричного психологічного імпресіонізму, який разом з елементами символізму, неоромантизму, експресіонізму утворюють своєрідний стильовий синкретизм. Такі стильові особливості творів Б. Лепкого, як ліричне забарвлення, заглиблення у внутрішній світ особистості, настроєвість, залучення гомодієгетичної нарації, ритмічність і музикальність тексту, символістська тенденція, філософські узагальнення, підносять його до рівня видатних майстрів «нової школи» новелістики В. Стефаника, Марка Черемшини, О. Кобилянської, Л. Мартовича та ін. 
Мала проза Б. Лепкого охопила сучасні йому теми: народного життя («В глухім куті», «Підписався», «Іван Медвідь», «Дочекався» та ін.), життя дітей («Гусій», «Цвіт щастя», «Двоє дітей»), інтелігенції межі ХІХ–ХХ ст. («Звичайна історія», «Прикрий сон», «Перша зірка» тощо), ролі мистецтва і митця («Кидаю слова», «Хочу писати»), війни і її впливу на людину («У таборі», «Папері є?», «Під великдень» та ін.). Простежуємо в малій прозі Б. Лепкого і тему історичного минулого України (оповідання «Каяла»).
Світ малої прози митця розкривається в усіх аспектах: природа, людські відносини, громадянські обов’язки, доля людини та ін. Відповідно, Б. Лепкий порушує широке коло проблем, серед яких за частотністю прояву переважають соціальні, родинно-побутові, морально-етичні та філософські. 
У малій прозі Богдана Лепкого тема сучасного йому народного життя стала однією з ключових (збірки «З села» (1998), «В глухім куті» (1903), «По дорозі життя» (1905)). Ранні новели й оповідання письменника написані на основі реальних фактів із життя галицьких селян і, перш за все, торкаються проблем соціальної нерівності і людської недолі. Тому в більшості цих творів наявні трагічні сюжети. В оповіданнях і новелах «Над ставом», «Закутник», «В глухім куті», «Іван Медвідь», «Дочекався», «Кара», «Настя» автор приділив увагу питанням зубожіння, незахищеності бідняків, соціального антагонізму, неповаги до особистості через її злиденне життя, неосвіченості, забобонності селян, їх небажання змін, пробудження суспільної свідомості окремих представників громади, зіткнення старого й нового світогляду на селі, еміграції як примарної можливості покращити рівень життя та ін. 
Не оминув Б. Лепкий і родинно-побутові питання: конфлікти поколінь, різні погляди членів родини щодо ведення господарства, виконання домашньої праці («В глухім куті», «Кара»), стосунки подружжя, не поєднаного взаємним коханням, насилля в сім’ї з боку чоловіка («Настя»), недостатнє піклування про дітей у злиденних умовах життя («Гусій») та ін. На названих проблемах автор акцентував увагу читачів у ліричних відступах, роздумах персонажів-селян, описі їх побуту, долі, у вчинках, конфліктах між собою (у тому числі родинних) і з представниками корисливої та егоїстичної по відношенню до простих людей влади. 
У творах із життя селянства («Мати», «Кара», «Нездала п’ятка», «Над ставом», «У лісі», «Настя», «Мишка», «Гусій» та ін.) Б. Лепкий через специфічне світосприйняття, психологію простої людини розкрив актуальні морально-етичні проблеми: складні взаємовідносини в родині, тяжке переживання нерозділеної любові, несумісність понять «багатство» і «щастя», війна і мир, співчуття і милосердя до ближнього, жертовність та егоїзм, щедрість і жадібність, моральний вибір, відповідальність за власні вчинки. У творах «Над ставом» і «У лісі» автор порушив такі морально-етичні проблеми, як втручання третьої особи в родинні відносини подружжя, ворожнечі між людьми через приватні інтереси, підступності й жорстокості одних по відношенню до інших. Автор викрив хижацьке єство тих, хто має владу, демонстрацію сили над слабким і беззахисним. В оповіданні «Босий» на прикладі життя собаки Б. Лепкий засудив жорстоке ставлення людей до тварин. Названі морально-етичні питання автор розкрив крізь призму оцінки селянської психології добра і зла, завдяки глибокому відтворенню почуттів і переживань персонажів, їх ставлення до таких категорій моральної самосвідомості, як гідність, честь, сумління, чесність та ін. 
У творах про селянство («Над ставом», «У лісі», «Настя»), дітей («Цвіт щастя», «Гусій») та мешканців міста («Ще час», «Мініатюра») митець порушив також філософські питання добра і зла, життя і смерті, розриву між мріями і дійсністю, гуманізму, щастя і можливостей його досягнення, матеріальних і духовних цінностей та їх впливу на людину. В оповіданні «Настя» актуалізовані екзистенційні проблеми самотності, відчуженості, вибору героїні, самогубства як шляху виходу з абсурдної дійсності (небажання жити з нелюбом і неможливість бути з коханою людиною).
У малій прозі з життя світської і духовної західноукраїнської інтелігенції Б. Лепкий виявив себе як талановитий епік і тонкий лірик-психолог, переосмислив соціальні проблеми стосунків представників влади й простого люду, священника і прихожан («Старий двір»), освіти, нелегкої вчительської долі, злиденного життя родин сільських педагогів («Звичайна історія», «Для брата»), гонитви частини інтелігенції за власним добробутом («Ювілей», «Прикрий сон»), її відірваності від народу, ролі інтелігента-митця в суспільстві («Кидаю слова»). У новелах письменника з життя інтелігенції спостерігаємо також синтез актуальних морально-етичних і філософських проблем: самопожертви («Для брата»), зради, скороминучості життя, особистого щастя, кохання («Перша зірка»), совісті й безчестя, справедливості й несправедливості («Прикрий сон») та ін. 
Оповідання, новели, фрагментарні твори Б. Лепкого про Першу світову війну характеризуються гострим антивоєнним звучанням, поглибленим ліризмом, емоційною напруженістю, імпресіоністичною і символістською поетикою, містять автобіографічні елементи. У цих творах автор порушив проблеми життя і смерті, братовбивчої війни і миру, вимушеної еміграції, втрати біженцями рідних домівок, ностальгії, невизначеності подальшої долі емігрантів, контрасту між мирним минулим і воєнним сьогоденням («Сім шляфроків», «Жінка з квіткою», «Не виходимо з хати»). Б. Лепкий акцентував увагу читачів на національній трагедії розділеної між іншими державами України, прагненні українців до волі («У таборі», «Під Великдень», «Моя вина»), аморальності (грабунків, ґвалтувань, наживи) у небезпечний для життя людини час («Мишка», «Також лист»), долі військовополонених («У таборі»), дітей війни («Двоє дітей», «Також лист»). Ці твори примітні й порушеними екзистенційними питаннями замкненості буття людини, її страху, відчуженості, самотності, втрати сенсу існування. 
Внутрішній конфлікт і трагедія, яку переживають герої Б. Лепкого від зіткнення зі світом, стають лейтмотивом творчості письменника, що було зумовлено загальним процесом суб’єктивізації літературної творчості. У малій прозі митця наявні тематично-стильові паралелі з антивоєнними творами й прозою з життя селянства В. Стефаника, О. Кобилянської, Степана Васильченка, Т. Бордуляка, Івана Садового та ін.
Таким чином, творчість Б. Лепкого збагатила проблемно-тематичну палітру української малої прози кінця ХІХ – початку ХХ ст. Авторський підхід до художнього втілення проблем поглиблює уявлення про духовний світ тогочасної людської особистості. Значна частина порушених Б. Лепким питань не втратила своєї актуальності.
Перспективи подальших досліджень вбачаємо в науковому аналізі проблематики повістевої прози Б. Лепкого.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

1.	Абрамович Г. Введение в литературоведение. М. Просвещение, 1975. 352 с.
2.	Агеєва В. Українська імпресіоністична проза. К. : Наук. думка, 1994. 165 с.
3.	Адельгейм Е. Естетичний трактат Івана Франка і проблеми психології творчості. Іван Франко. Із секретів поетичної творчості. К. : Рад. письменник, 1969. С. 3–62.
4.	Безпечний І. Теорія літератури. Київ : Смолоскип, 2009. 388 с.
5.	Білецький Л. Т. Основи української літературно-наукової критики. К. : Либідь, 1998. 408 с.
6.	Білик Н., Гавдида Н. Богдан Лепкий: відомий і невідомий. Лепкий Б. Вибрані твори : у 2 т. / упорядкув. та передм. Н. І. Білик, Н. І. Гавдиди; прим. Н. І. Білик. Т. 1. Київ : Смолоскип, 2007. С. 7–48.
7.	Білоус П. В. Вступ до літературознавства : навч. посіб. Київ : ВЦ «Академія», 2011. 336 с. 
8.	Богдан Лепкий – письменник, учений, митець : матеріали наукової конференції, присвяченої 120-річчю від дня народження Б. Лепкого. Івано-Франківськ, 1992. 162 с.
9.	Богдан Лепкий у зв’язках з Буковиною. Буковинський історико-етнографічний вісник. Чернівці : Прут, 2004. Вип. 6. С. 242–245.
10.	Богдан Лепкий. 1872–1941. Збірник у пошану пам’яті поета. Краків. Львів : Укр. вид-во, 1943. 77 с.
11.	Брауде Л. Ю. К истории понятия «литературная сказка». Известия АН СССР. Серия литературы и языка. 1977. Т. 36. № 3. С. 224–236.
12.	Будний В., Ільницький М. Порівняльне літературознавство : підручник. Київ : Вид. дім «Києво-Могилянська академія», 2008. 430 с.
13.	Буркалець Н. В. Поетика малої прози Богдана Лепкого : автореф. … канд. філол. наук : 10.01.06. Київ, 1999. 16 с.
14.	 Буркалець Н. «Штука для життя» (Богдан Лепкий). Слово і час. 1999. № 2. С. 46–47.
15.	Вашків Л. Поетика літературної казки Б. Лепкого. Проблеми інтерпретації творчої спадщини Богдана Лепкого : матеріали міжнародної наукової конференції. Тернопіль, 2007. С. 53–58.
16.	Галич О. Теорія літератури : підруч. для студ. вищ. навч. закл. / О. Галич, В. Назарець, Є. Васильєв ; за наук. ред. О. Галича. Київ : Либідь, 2001. 488 с.
17.	Галич О., Назарець В., Васильєв Є. Теорія літератури : підручник. / за наук. ред. Олександра Галича. 3-тє вид, стереотип. Київ : Либідь, 2006. 488 с.
18.	Горак Р. Трагедія Б. Лепкого. Івано-Франківськ : Грань, 2002. 72 с.
19.	Данилевич М. М. Новели Б. Лепкого «Над ставом» та «Закутник» крізь призму модернізації соціальної проблематики. Наукові записки Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка. Серія : Літературознавство : матеріали міжнародної наук. конф. «Богдан Лепкий у полікультурному дискурсі Європи та Америки» / За ред. М. П. Ткачука. Тернопіль : ТНПУ, 2017. Вип. 47. С. 115–129.
20.	Денисюк І. О. Розвиток української малої прози ХІХ – поч. ХХ ст. Київ : Вища школа, 1981. 214 с.
21.	Денисюк І. О. Українська новелістика кінця ХІХ – початку ХХ ст. Українська новелістика кінця ХІХ – початку ХХ ст. : оповідання, новели, фрагментарні форми (ескізи, етюди, нариси, образки, поезії в прозі) / упоряд. і прим. Є. К. Нахліка ; редкол.: І. О. Дзеверін (голова) та ін. ; АН УРСР. Київ : Наук. думка, 1969. С. 5–26.
22.	Дубина М. М. Проблеми становлення й тенденції розвитку малої прози Західної України (20–30-і рр. ХХ ст.) : автореф. дис. … доктора філол. наук : 10.01.01 / Київський національний університет ім. Т. Шевченка. Київ, 1997. 50 с.
23.	Євшан М. Богдан Лепкий. Критика. Літературознавство. Естетика. К. : Основи, 1998. 658 с.
24.	Жулинський М. Богдан Лепкий (1872–1941). Із забуття – в безсмертя. Київ : Дніпро, 1990. С. 81–85.
25.	Жулинський М. Богдан Лепкий. Із забуття в безсмертя : сторінки призабутої спадщини. Київ : Дніпро, 1990. С. 85.
26.	Зушман М. Б. Модус іронічного в тематично-стильовій парадигмі неоромантичної моделі малої прози Б. Лепкого і його сучасників. Буковинський журнал. Чернівці, 2004 (Ч. 1-2). С. 249–256.
27.	Зушман М. Б. Василь Стефаник і прозова творчість Богдана Лепкого раннього періоду. «Покутська трійця» й літературний процес в Україні кінця ХІХ – початку ХХ століть (До 130-річчя від дня народження Василя Стефаника і Леся Мартовича) : матеріали наукової конференції. Дрогобич, 14–15 травня 2001 року. С. 119–125.
28.	Зушман М. Б. Відтворення рис українського національного характеру в малій прозі Богдана Лепкого. Науковий вісник Чернівецького університету. Слов’янська філологія : збірник наукових праць. Випуск 83. Чернівці : Рута, 2000. С. 21–24.
29.	Зушман М. Б. Мала проза Богдана Лепкого в контексті західноукраїнської новелістики кінця XIX – початку XX століття : автореф. дис. … канд. філол. наук : 10.01.01. Кіровоград, 2007. 19 с.
30.	Зушман М. Б. Ольга Кобилянська і Богдан Лепкий: перегук творчих стихій. Науковий вісник Чернівецького університету. Слов’янська філологія : збірник наукових праць. Випуск 216–217. Чернівці : «Книги – ХХІ», 2004. С. 109–114.
31.	Ідея Віри в малій прозі Богдана Лепкого. Біблія і культура : збірник наукових статей. Випуск 2. / за редакцією А. Є. Нямцу. Чернівці : Рута, 2000. С. 80–82.
32.	Ільницький М. «Найпопулярніша постать на галицькому ґрунті...» // Лепкий Б. Твори : в 2 т. Київ : Дніпро,1991. Т. 1. С. 5–29.
33.	Історія української літератури. Кінець ХІХ – початок ХХ ст. : у 2 кн. : підручник / за ред. проф. О. Д. Гнідан. Київ : Либідь, 2006. Кн. 2. 496 с.
34.	Качкан В. А. Духовна говерла Богдана Лепкого // Качкан В. А. Хай святиться ім’я твоє : історія української літератури і культури в персоналіях (ХІХ – І пол. ХХ ст.). Івано-Франківськ : Сіверсія, 2000. 366 с.
35.	Клейменова Т. В. Ідейно-стильова своєрідність повісті «Танок смерті» Івана Садового. Філологічні трактати. Том 7. № 4. 2015. С. 152–158.
36.	Кобилянська О. Твори: в 2 т. Т. 2 : Земля; В неділю рано зілля копала…: Повісті; Оповідання / Упоряд., авт. приміт. Ф. П. Погребенник. Київ : Дніпро, 1988. 598 с.
37.	Комаринець Т. Твір європейського звучання. Богдан Лепкий – видатний український письменник : Збірник статей та матеріалів урочистої академії, присвяченої 120-річчю від дня народження письменника / відпов. ред. Гром’як Р. Т., Ткачук М. П. Тернопіль : Збруч, 1993. С. 90–103.
38.	Кордонець О. «Осмислення концепту щастя в мініатюрах Б. Лепкого «Цвіт щастя» та «Щастя» Лесі Українки. Науковий вісник Ужгородського університету. Серія : Філологія. Випуск 2 (34). 2015. С. 55–59.
39.	Кордонець О. Феміністичний дискурс прози Богдана Лепкого. Науковий вісник Ужгородського університету. Серія : Філологія. Соціальні комунікації. 2010. Випуск 22. С. 39–43.
40.	Кордонець О. А. Лірико-імпресіоністична проза Богдана Лепкого : автореф. дис. … канд. філол. наук : 10.01.01 / Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника, Івано-Франківськ, 2009. 18 с.
41.	Кордонець О. А. Мотиви і поетика поезій у прозі збірки Богдана Лепкого «Золота Липа». Науковий вісник Ужгородського національного університету : збірник наукових праць. Серія : Філологія / ред. кол.: І. В. Сабадош (гол.) та ін. Ужгород : Ліра, 2005. 180 с.
42.	Костецька О. І. Жанрова система прози Богдана Лепкого в рецепції літературної критики 30-40-х років ХХ століття. Тернопіль : Підручники і посібники, 2004. 73 с.
43.	Кузнєцов Ю. Імпресіонізм в українській прозі кінця ХІХ – початку ХХ століття : проблеми естетики і поетики. К. : Зодіак, 1995. 304 с.
44.	Кузьменко В. І. Словник літературознавчих термінів : навч. посібн. з літературознавс. за оновл. програм. для вчит. та учн. середн. шкіл, проф. уч., ліц., гімназ. Київ : Український письменник, 1997. 230 с.
45.	Лепкий Б. В лісі. URL: https://osvita.ua/school/literature/l/70594/ (дата звернення: 10.04.20).
46.	Лепкий Б. С. Вибране / передм. М. Ільницького. Львів : Світ, 1990. 181 с.
47.	Лепкий Б. С. Твори : у 2 т. Київ : Дніпро, 1991. Т. 1. Поезія. Оповідання і нариси. Історичні повісті. / Упоряд., авт. передм. та приміт. М. М. Ільницький. 862 с.
48.	Лепкий Б. С. Твори : у 2 т. Київ : Дніпро, 1991. Т. 2. Повість, спогади, виступи / упоряд., авт. перед. та приміт. М. М. Ільницький. 840 с.
49.	Лепкий Б. С. Цвіт щастя : оповідання. Перли українського письменства. Станіслав, 1908. С. 7–12.
50.	Лепкий Б. Кидаю слова : нариси й оповідання. Чернівці : Селянська каса, 1911. 78 с.
51.	Лепкий Б. Лист. URL: http://chornomorka.com/archive/21574/a-5094.html (дата звернення: 15.03.2020).
52.	Літературознавча енциклопедія : у двох томах. Т. 2. / авт.-уклад. Ю. І. Ковалів. Київ : ВЦ «Академія», 2007. 624 с.
53.	Літературознавчий словник-довідник / за ред. Р. Т. Гром’яка, Ю. І. Коваліва, В. І. Теремка. Київ : ВЦ «Академія», 2007. 752 с.
54.	Луцький О. Молодомузівець. Нью-Йорк, 1968. С. 48.
55.	Мала проза. Вікіпедія. URL: https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%9C%D0%B0%D0%BB%D0%B0_%D0%BF%D1%80%D0%BE%D0%B7%D0%B0 (дата звернення: 22.02.20).
56.	Матлаш Д. Мала проза Б. Лепкого: художнє новаторство та світоглядно-естетичний контекст національної літературної традиції. URL: https://docplayer.ru/78205511 (дата звернення: 02.05.2020).
57.	Михайлин І. Л. Основи журналістики. Підручник. 5-те вид. перероб. та доп. Київ : Центр учбової літератури, 2011. 496 с.
58.	Назаревич Л. Т. Екзистенційність як філософська та художньо-естетична домінанта української малої прози кінця XIX – початку XX ст. : автореф. дис. … канд. філол. наук : 10.01.06. Тернопіль, 2008. 20 с.
59.	Наукові записки Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка. Серія : Літературознавство : матеріали міжнародної наук. конф. «Богдан Лепкий у полі культурному дискурсі Європи та Америки» / За ред. М. П.Ткачука. Тернопіль : ТНПУ, 2017. Вип. 47. 392 с.
60.	Науменко Н. В. Символіка як стильова домінанта української новелістики кінця ХІХ – початку ХХ століть : монографія. Київ : НУХТ, 2005. 204 с.
61.	Погребенник Ф. П. Богдан Лепкий. Київ : Товариство «Знання» України, 1993. 64 с.
62.	Проблематика тексту і її види. URL: https://infopedia.su/4xd73.html (дата звернення: 21.02.20).
63.	Рибалко І. В., Ткач Л. М. Жанр новели в українському історико-літературному процесі ХІХ – ХХ століть : навч. посібник. Дніпропетровськ : НМетАУ, 2014. 52 с.
64.	Романишина Н. В. Теорія і методика вивчення художньої малої прози в курсах фахових дисциплін у педагогічних університетах : автореф. дис. … доктора пед. наук : 13.00.02. Київ, 2015. 40 с. 
65.	Рудницький М. І. Від Мирного до Хвильового. Між ідеєю та формою. Дрогобич : Відродження, 2009. 502 с.
66.	Садовий І. Безіменні плугатарі: повісті, п’єси / упоряд. та передм. Т.  Виноградника. Київ : Веселка. Видавництво імені Олени Теліги, 2003. 591 с.
67.	Сивіцький М. Богдан Лепкий: життя і творчість. К. : Дніпро, 1993. 375 с.
68.	Словник української мови : в 11 т. / АН УРСР. Інститут мовознавства / за ред. І. К. Білодіда. Київ : Наукова думка, 1970-1980. Т. 10. 1840 с.
69.	Стефаник В. С. Вибране / упорядкув., підготов. текстів, прим. і слов. В. М. Лесина, Ф. П. Погребенника. Ужгород : Карпати, 1979. 392 с. 
70.	Ткаченко А. Мистецтво слова : вступ до літературознавства : підручник для студентів гуманітарних спеціальностей вищих навчальних закладів [філологія, журналістика, літературна творчість]. 2-е вид. випр. і доповн. Київ : ВПЦ «Київський університет», 2003. 448 с.
71.	Ткачук М. Мала проза Богдана Лепкого у світлі жанрової матриці новели. Наукові записки Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка. Серія : Літературознавство : матеріали міжнародної наук. конф. «Богдан Лепкий у полікультурному дискурсі Європи та Америки» / за ред. М. П. Ткачука. Тернопіль : ТНПУ, 2017. Вип. 47. С. 167–182.
72.	Ткачук М. Мала проза Богдана Лепкого : до 145-річчя від дня народження письменника та вченого. Літературний Тернопіль. 2017. № 4. С. 74–79.
73.	Ткачук М. П. Модерністський дискурс лірики та новел Богдана Лепкого. Дослідження. Тернопіль : ТНПУ, 2005. 128 с.
74.	Турбацький Л. Переднє слово. Лепкий Б. З села. Чернівці : Руська Рада, 1898. С. 3–4.
75.	Українська література : підруч. для 10 кл. загальноосв. навч. закл. (проф. рівня) / Г. Ф. Семенюк, М. П. Ткачук, О. В. Слоньовська та ін. ; за заг. ред. Г. Ф. Семенюка. Київ : Освіта, 2010. 416 с.
76.	Ференц Н. С. Основи літературознавства : підручник. Київ : Знання, 2011. 431 с.
77.	Ференц Н. С. Теорія літератури і основи естетики : навч. посіб. Київ : Знання, 2014. 511 с.
78.	Фесенко А. О. Специфіка розкриття соціальних проблем у малій прозі Б. Лепкого з життя селянства. Науковий потенціал дослідника: філологічні та методичні пошуки : зб. наукових праць викладачів і студентів. Випуск 8 / відп. редактор В. А. Каліш. Глухів : ГНПУ ім. О. Довженка, 2020. С. 229–235. 
79.	Фесенко А. О. Тема інтелігенції в малій прозі Б. Лепкого. Глухівські наукові читання – 2019. Актуальні питання суспільних та гуманітарних наук : матеріали ІХ науково-практичної інтернет-конференції молодих учених і студентів з міжнародною участю, 25-29 листопада 2019 року. Глухів, 2019. С. 130–132.
80.	Франко І. Українська література за 1899 рік / Зібр. творів у 50 т. Т. 35. Київ : Наукова думка, 1982. 328 с.
81.	Фройд З. Поет і фантазування. Слово. Знак. Дискурс : антологія світової літературно-критичної думки / за ред. М. Зубрицької. 2-ге видання, доповнене. Львів : Літопис, 2002. С. 633.
82.	Царик О. М. Творчість Богдана Лепкого в українсько-польських літературних взаєминах 1899–1941 рр. : автореф. дис. ... канд. філол. наук : 10.01.05 / Тернопільський держ. пед. ун-т ім. В. Гнатюка. Тернопіль, 2001. 16 с.
83.	Шумило Н. М. Під знаком національної самобутності. Київ : Задруга, 2003. 353 с.

Додаток А
Таблиця А.1
Проблемно-тематичні домінанти малої прози Б. Лепкого
Основні
Теми	Твори і порушені в них проблеми 	
	соціальні	родинно-побутові	морально-етичні	філософські	націона-льні	
1. Життя галиць-кого селянст-ва кінця ХІХ – початку ХХ ст.	соціальна нерівність, соціальний антагонізм, зубожіння і незахищеність селян, неповага до особистості через її злиденне життя, неосвіченість, забобонність селян, їх небажання змін («Над ставом», «Закутник», «В глухім куті»), пробудження суспільної свідомості окремих представників громади, зіткнення старого й нового світогляду на селі («В глухім куті», «Іван Медвідь», «Дочекався»), еміграція як примарна можливість покращити рівень життя («Підписався»)	конфлікти поколінь, різні погляди членів родини щодо ведення господарстваі виконання домашньої праці («В глухім куті», «Кара»), складні стосунки подружжя, не поєднаного взаємним коханням, насилля в сім’ї з боку чоловіка («Настя»), недостатнєпіклування про дітей в злиденних умовах життя («Гусій»)	ворожнеча між людьми через приватні інтереси, жорстокість одних до інших, вияв сили над беззахисним («У лісі», «Над ставом»), жорстоке ставлення людей до тварин («Босий»)	добро і зло, життя і смерть, розрив між мріями і дійсністю («Над ставом», «У лісі», «Закутник»),
екзистенційні проблеми самотності, відчуженості і вибору, самогубства як шляху виходу з абсурдної дійсності («Настя»)	прагнення українців до волі
(«Іван Медвідь»)	
Продовження таблиці А.1
Основні теми	Твори і порушені в них проблеми	
2. Життя дітей	дитина і війна, сирітство («Двоє дітей», «Також лист»), 
забобонність селян, злиденне життя і його вплив на дитину («Гусій»)	стосунки батьків і дітей («Також лист», «Гусій»)	відданість близькій людині, щирість дитячих почуттів («Двоє дітей»)	життя і смерть, щастя і можливості його досягнення («Цвіт щастя», «Гусій»)		
3. Укра-їнська інтеліген-ція	стосунки представників влади й простого люду, священника і прихожан («Старий двір»), нелегка вчительська доля, злиденне життя родин сільських педагогів («Звичайна історія», «Для брата»), гонитва частини інтелігенції за власним добробутом, її відірваність від народу («Ювілей» і «Прикрий сон»), роль інтелігента-митця і художнього слова в суспільстві («Кидаю слова»).		самопожертва заради ближнього («Для брата»), зрада («Перша зірка»),
совість і безчестя, справедли-вість і несправед-ливість («Прикрий сон»)	скоромину-чість життя, особистого щастя, кохання («Перша зірка»)		
Продовження таблиці А.1
Основні теми	Твори і порушені в них проблеми	
4. Перша світова війна і її вплив на людину	вимушена еміграція, втрата біженцями рідних домівок, ностальгія, невизначеність подальшої долі емігрантів, контраст між мирним минулим і воєнним сьогоденням («Сім шляфроків», «Жінка з квіткою», «Не виходимо з хати»), доля військовополо-нених («У таборі»), дітей війни («Двоє дітей», «Також лист»)		мораль і аморальність за війни («Мишка», «Також лист»)	братовбивча війна і мир, життя і смерть, замкненість буття людини, її страх, відчуженість, самотність, втрата сенсу існування («Сім шляфроків», «Жінка з квіткою», «Не виходимо з хати»).	національ-на трагедія розділеної між іншими державами України, прагнення українців до волі 
(«У таборі», «Під Велик-день», «Моя вина»).