МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
Глухівський національний педагогічний університет 
імені Олександра Довженка

Кафедра української мови, літератури та методики навчання

МОРФОЛОГІЧНА СТРУКТУРА НАУКОВИХ ТЕКСТІВ У АСПЕКТІ НОРМАТИВНОСТІ

Магістерська робота 
зі спеціальності: 014.01 Середня освіта
(Українська мова і література)
студентки 40-61У-2У групи
Вахрамової Тетяни Анатоліївни

Науковий керівник:
кандидат філологічних наук,
доцент Холявко І. В.

Глухів – 2018

ЗМІСТ

ВСТУП
РОЗДІЛ 1. МОРФОЛОГІЧНИЙ РІВЕНЬ  НАУКОВОГО СТИЛЮ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ЯК ОБ’ЄКТ ДОСЛІДЖЕННЯ  
1.1. Мова наукової літератури як предмет дослідження українських мовознавців
1.2. Лінгвістичні та комунікативні особливості наукового тексту
1.3. Морфологія як стилетвірний чинник наукової мови
Висновки до розділу 1
РОЗДІЛ 2. АНАЛІЗ ФУНКЦІОНУВАННЯ РІЗНИХ МОРФОЛОГІЧНИХ КАТЕГОРІЙ У НАУКОВИХ ТЕКСТАХ 
2.1. Тенденції ненормативного використання іменників у науковому дискурсі 
2.2. Типові помилки у вживанні дієслів і дієслівних форм
2.3. Проблеми нормативного вживання прикметників у науковому мовленні
2.4. Відхилення від морфологічних норм у межах лексико-граматичного класу займенників
Висновки до розділу 2
РОЗДІЛ 3. МЕТОДИКА ОПАНУВАННЯ МАГІСТРАНТАМИ-ФІЛОЛОГАМИ МОРФОЛОГІЧНИХ НОРМ У ПРОЦЕСІ ВИВЧЕННЯ КУЛЬТУРИ НАУКОВОЇ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ
3.1. Значення дисципліни «Культура наукової української мови» у формуванні мовно-мовленнєвої компетентності фахівця освітньої галузі
3.2. Методика навчання внормованого наукового мовлення
3.3. Система вправ і завдань як засіб опанування морфологічних норм наукової мови 
Висновки до розділу 3
ВИСНОВКИ
ПЕРЕЛІК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
ДОДАТКИ

ВСТУП

Сучасний науковий дискурс є основою інформаційної цивілізації. Уважаємо, що усвідомлення науки як культурного феномену можливе за умови розуміння її як фактора розвитку цивілізації, пов’язаного з використанням та практичним застосуванням знання; дослідження її як соціального інституту, тобто певного різновиду суспільної діяльності; аналізу науки в контексті освіти, тобто з позицій її ролі у транслюванні й трансформуванні соціального досвіду. Наукове спілкування задовольняє соціальні, гносеологічні, комунікативні потреби особистості й соціуму. Кожна цивілізована держава прагне до зміцнення наукового потенціалу своїх громадян, що вербально фіксується і зберігається національною науковою мовою, завдяки якій поширюють у світовому інформаційному простірі національні досягнення з різних галузей знання.
Лінгвістична специфіка текстів наукового стилю є об’єктом дослідження у студіях І. Арнольд, О. Баженової, А. Васильєвої, Н. Зелінської, А. Коваль, М. Кожиної, І. Колегаєвої, М. Котюрової, О. Крижанівської, О. Лаптєвої, Н. Мілованової, Н. Непийводи, М. Пещак, П. Селігея, Л. Славгородської, А. Суперанської, О. Троянської, Т. Сейворі та ін. Лексико-семантичний та функціонально-стилістичний аспекти вивчення наукового стилю зумовили ґрунтовний аналіз функціональних семантико-стилістичних категорій, найбільш повний опис яких у російській мові репрезентований у колективній монографії за загальною редакцією М. Кожиної та в науково-технічному стилі сучасної української мови в монографії та докторській дисертації Н. Непийводи. 
Науковий текст сьогодні набуває ознак дискурсу, оскільки функціонує як комунікативно-прагматичний зразок мовленнєвої поведінки в науковій сфері, як синтез теоретичних знань і знань прикладного змісту, пізнавального досвіду людства. Мову наукового тексту розглядають нині як знаряддя досягнення фахівцем успіху, успішної репрезентації результатів наукового дослідження, як засіб комунікативної взаємодії науковців, оптимізації інтерактивних стосунків мовців у науковій комунікативній сфері. 
Відтак, можна стверджувати, що актуальність нашого дослідження визначається стрімким зростанням ролі культури наукової мови у формуванні професійної компетентності й усвідомленої позитивної мовної поведінки сучасних фахівців, їхньої здатності до критичного осмислення, наукового обґрунтування і творчого застосування методів пізнання, умінь інтерпретувати наукові концепції і теорії, виокремлювати й опрацьовувати необхідну професійну наукову інформацію, прагнути до саморозвитку, вдосконалення професійних якостей.
Проблема дотримання літературних норм у наукових текстах актуальна і перспективна в сучасному мовознавстві. Маючи статус державної, українська мова за роки незалежності значно розширила сферу функціонування. Це спричинило актуалізацію питання стосовно культури української мови. Останнім часом опубліковано низку праць різних жанрів (словники, довідники, наукові розвідки, популярні видання тощо), де порушено питання культури мови. Основну увагу при цьому зазвичай приділяють загальним питанням культури мови (Д. Гринчишин, А. Капелюшний, О. Сербенська, З. Терлак, С. Єрмоленко, Л. Струганець та ін.), виникнення суржику (Б. Ажнюк, О. Сербенська, Л. Ставицька та ін.) та культурі офіційно-ділового стилю літературної мови (С. Бибик, Л. Пустовіт, Г. Сюта, С. Шевчук та ін.). Окремих праць, де б ішлося про культуру мови в науковому стилі бракує. Тож можемо стверджувати, що проблема мовних помилок, зокрема морфологічних, у текстах наукового стилю постає як аморфне і не визначене з наукового погляду явище і потребує нагального розроблення. Зазначені чинники обумовили вибір теми дослідження та її актуальність. Крім того, у вітчизняній лінгводидактиці бракує студій, що висвітлюють лінгводидактичні засади опанування культури наукової мови в процесі навчання в магістратурі, що обґрунтовує  актуальність методичної частини нашої розвідки. 
Наукову новизну пропонованої роботи вбачаємо в тому, що в ній здійснено спробу аналізу функціонування різних морфологічних категорій у наукових текстах в аспекті нормативності, досліджено типологічні ознаки ненормативних одиниць морфологічного рівня мови, з’ясовано причини їх виникнення, визначено частотність різних видів помилок та на основі цього виявлено помилконебезпечні місця наукового тексту. 
З огляду на зазначене метою нашої розвідки є дослідження морфологічного рівня наукового стилю української мови, спрямоване на аналіз типових морфологічних помилок, а також з’ясування передумов їх виникнення. 
Досягнення поставленої мети передбачає розв’язання таких завдань: 
1) узагальнити теоретичні погляди лінгвостилістів, виокремити й описати основні ознаки наукових текстів;
2) з’ясувати специфіку морфології як стилетвірного чинника наукової мови;
3) визначити та проаналізувати тенденції ненормативного використання іменників у науковому дискурсі;
4) систематизувати й описати типові помилки у вживанні дієслів і дієслівних форм у наукових текстах; 
5) виявити проблеми нормативного вживання прикметників у науковому мовленні;
6) простежити відхилення від морфологічних норм у межах лексико-граматичного класу займенників; 
7) запропонувати методику опанування магістрантами-філологами морфологічних норм у процесі вивчення культури наукової української мови.
Об’єктом дослідження є тексти наукових розвідок різних жанрів та сфер наукового знання, предметом – морфологічні анормативи цих наукових текстів. 
Методологічною основою дослідження є вчення про мову як засіб спілкування, наукові положення про взаємозв’язок мови, мовлення, мислення й свідомості; здобутки лінгвістики, психології, психолінгвістики та лінгводидактики про місце і роль мови в науковому розвитку студента.
Специфікою теми зумовлено комплексний підхід до вибору методів дослідження: лінгвістичного опису мовних фактів із залученням прийомів структурно-семантичного та трансформаційного аналізу; зіставного методу. Для виявлення кількісних характеристик мовних анормативів використано статистичний метод.
Для вирішення поставлених у кваліфікаційній роботі завдань дібрано фактичний матеріал шляхом суцільного лінгвообстеження текстів статей, авторефератів дисертацій, навчальних посібників різних галузей наукового знання 2012–2018 років.
Теоретичне значення роботи полягає в тому, що, відійшовши від традиційної констатації мовних помилок, ми дослідили типологічні ознаки ненормативних одиниць, з’ясували причини виникнення помилок. 
Практична цінність дослідження полягає в тому, що його результати можуть бути використані під час підготовки фахівців у вищій школі – при вивченні таких курсів «Культура наукової української мови», «Стилістика української мови», у процесі навчання студентів норм наукової мови, а також для самостійних досліджень у курсових, дипломних та магістерських роботах. 
Апробація матеріалів дослідження відбувалася шляхом участі в міжнародних конференціях: Міжнародній науково-практичній конференції здобувачів вищої освіти і молодих учених «Академічна культура дослідника   в освітньому просторі» (Суми, 2018 р.) та VIII Міжнародній інтернет-конференції молодих учених і студентів «Глухівські наукові читання – 2018. Актуальні питання суспільних і гуманітарних наук» (Глухів, 2018 р.).
Структурно робота складається зі вступу, трьох розділів, висновків, списку використаних джерел (??? найменувань), додатків на ??? сторінках. У першому розділі проаналізовано проблематику, пов’язану з визначенням лінгвістичних та комунікативних особливостей наукового тексту. Другий розділ містить системний аналіз морфологічних помилок різних типів, опис найтиповіших помилконебезпечних місць. Загальний обсяг роботи – ??? сторінок, основний зміст дослідження викладено на ??? сторінках.

РОЗДІЛ 1
МОРФОЛОГІЧНИЙ РІВЕНЬ  НАУКОВОГО СТИЛЮ 
УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ЯК ОБ’ЄКТ ДОСЛІДЖЕННЯ

1.1.	Мова наукової літератури як предмет дослідження українських мовознавців

Кожен із функціональних стилів української літературної мови (розмовний, художній, публіцистичний, офіційно-діловий, науковий, конфесійний, епістолярний) має властиві йому експресивно-смислові принципи добору, поєднання і вмотивованого вживання лексико-семантичних зазобів, синтаксичних конструкцій. Стиль формується в процесі функціонування мови в конкретній комунікативній ситуації під впливом екстралінгвальних чинників. Стилі «обслуговують різні потреби комунікації: повідомлення, інструктаж, з’ясування, пояснення, обґрунтування, переконання, обговорення, пропаганда, вплив тощо» [Онуфрієнко Г. С. Науковий стиль української мови: навч. посіб. з алгоритмічними приписами. 2-ге вид. перероб. та доп. Київ, 2009.  312 с., с. 18 ]. Науковий стиль суттєво відрізняється від інших передусімд чіткістю, логічністю викладу. Якісному науковому тексту притаманні напружений когнітивний динамізм, акцентованість на темі (предметі, об’єкті, ідеї, концепції) і можливості привернути увагу і думку читача (слухача) до проблеми та пробудити його активність до усвідомлення наукової інформації і породження нового знання.
У «Курсі історії української мови» (т. І, К., 1958) з-поміж інших виокремлено стиль наукового спілкування. І. Чередниченко називає його мовою наукової й технічної літератури; більшість дослідників використовує традиційну назву – науковий стиль (А. Коваль, Л. Мацько, О. Пономарів, Н. Ботвіна, Н. Бабич та ін.).
Варто зауважити, що історичні події не сприяли розвитку української науки. Відсутність наукових установ та вищих навчальних закладів в Україні за часів бездержавності, заборони викладати в освітніх закладах і друкувати книги українською мовою негативно позначилися на розвитку наукового стилю. Науковий стиль нової української мови, як зазначає Л. Мацько, почав формуватися із середини ХІХ ст. спочатку як науково-популярний стиль [Мацько Л. І., Сидоренко О. М., Мацько О. М. Стилістика української мови: підручник. Київ, 2003. 462 с., c. 282]. В умовах незалежної Української держави активізувався розвиток наукового стилю. Основними його рисами є понятійність, предметність, об’єктивність, точність, логічність, аргументованість викладу. 
Класифікацію стилів Н. Ботвіної [Ботвіна Н. В. Офіційно-діловий та науковий стилі української мови. Київ, 1998. 190 с.] Н. Бабич доповнила стильовими різновидами [Бабич Н. Д. Практична стилістика і культура української мови. Львів, 2003. 432 с., c. 11], запропонувавши власне науковий, науково-популярний, науково-навчальний, науково-технічний підстилі. А. Коваль підстилями вважає власне науковий (науково-технічний), науково-діловий, науково-популярний, науково-навчальний, науково-публіцистичний [Коваль А. П. Практична стилістика сучасної української мови. Київ, 1987. 352 с., c. 8]. О. Пономарів виокремлює такі різновиди наукових текстів: власне науковий (інформація адресована фахівцям певної галузі науки), науково-публіцистичний (наукова проблема висвітлюється з позиції публіциста), науково-популярний (має на меті зацікавити науковою інформацією широке коло людей, незалежно від рівня їхньої фахової підготовки), науково-навчальний (підручники, посібники та інша література, призначена для навчальних закладів усіх типів), виробничо-технічний (література, що обслуговує різні галузі господарства й виробництва) [Пономарів О. Д. Стилістика сучасної української мови. Київ, 1992. 248 с., c. 10–12]. Л. Мацько, О. Сидоренко, О. Мацько акцентують увагу на трьох підстилях: власне науковому (монографія, стаття, наукова доповідь, повідомлення, тези), науково-популярному (виклад наукових даних для нефахівців – книги, статті у неспеціальних часописах), науково-навчальному (підручники, лекції, бесіди тощо) [Мацько Л. І., Сидоренко О. М., Мацько О. М. Стилістика української мови. Київ, 2003. 462 с., c. 284].
Проаналізувавши літературу з досліджуваної проблематики, ми дійшли висновку, що в розвідках з проблематики наукового викладу завжди побутувало два погляди: традиційний, що позиціонує науковий стиль як безсторонній, безособовий, позбавлений емоційного забарвлення та експресивних форм, та новаторський, прихильники якого вважають, що треба кардинально змінювати ставлення до наукового викладу, і він неодмінно повинен мати ознаки експресії, адже це активізує увагу читача, зосереджує на суттєвих моментах змісту, полегшує сприйняття наукової думки.
У 50–60-х роках XX століття започатковано розроблення мовностилістичних підходів до наукового викладу саме з традиційного погляду, тому основними ознаками наукового стилю називають безсторонність, узагальненість та безособовість. З нечисленних розвідок цього періоду варто згадати монографію М. Кожиної «Про специфіку художнього й наукового мовлення в аспекті функціональної стилістики», де науковий стиль характеризується як діаметрально протилежний стилю художньої літератури. Небажаною рисою наукового викладу вона називає невластиву йому образність, що науковому мовленню «навіть протипоказана, оскільки відволікала б від викладу думки, перебігу міркувань, ведучи до неточності, розпливчастості характеристик і формулювань» [Кожина М. Н. О специфике художественной и научной речи в аспекте функциональной стилистики. Пермь, 1966, с. 166]. Хоча авторка припускає наявність у науковому стилі засобів образного викладу, втіме лише зрідка і в окремих випадках: по-перше, коли ще не виробилося, не сформувалося певне поняття та його назва в тій чи іншій галузі науки; по-друге, у тих випадках, коли викладають не власне точні наукові дані, у томі числі у своєрідних відступах; по-третє, переважно у літературі не власне науковій, а в науково-популярній.
Студіюванням наукового викладу 70–80-х років XX ст. займалися М. Кожина, О. Кудасова, О. Лаптєва, Т. Мальчевська, Н. Разінкіна, М. Сенкевич, Л. Славгородська, О. Трояновська, Р. Терешкіна та ін., а також українська дослідниця А. Коваль [Коваль А. П. Науковий стиль сучасної української літературної мови: Структура наукового тексту. Київ, 1970].  У цей період на характер рекомендацій щодо наукового викладу починає впливати позиція науковця, який займається теоретичними дослідженнями особливостей наукового стилю. 
Специфічні властивості й риси мови науково-технічної літератури стали предметом дослідження українських мовознавців. Проблематика наукового стилю висвітлена в працях сучасних українських учених Н. Зелінської [Зелінська Н. В. Який він, науковий стиль? Культура слова. Київ, 1990. Вип. 38. С. 13–17], Н. Непийводи [Непийвода Н. Ф. Підготовка наукового тексту до друку. Редакційно-видавнича справа: досвід, проблеми, майбутнє / За ред. В. В. Різуна. Київ, 1997. С. 112–158], П. Селігея [Селігей П. Світло і тіні наукового стилю: монографія. Київ, 2016. 627 с.], І. Синиці [Синиця І. А. Діалогічність у науковому мовленні. Мовознавство. 2004. № 2–3. С. 55 – 60], на які ми спиратимемося при висвітленні основних ознак, притаманних науковому викладу. 
Солідаризуємося з думкою Л. Івасенко, яка наголошує, що «новітні дослідження змінюють традиційний пуристичний погляд на науковий текст, доводячи, що експресивність зовсім не протипоказана мові науки, що вона не зникає та й не може зникнути з наукового стилю. Хоча, без сумніву, домінантними ознаками наукової мови залишаються узагальненість, об’єктивність та логічність» [Івасенко Л. О., с.117]. Уважаємо, що в наш час особисті здобутки у царині науки можуть зацікавити широке читацьке коло, якщо будуть викладені ясно, точно і гранично просто, у тому числі й за допомогою засобів емоційної експресії. Лише тоді можна очікувати на появу наукових видань, що принесуть користь українській науці й стануть витребуваними  читачами.
 Як зауважує львівська дослідниця у сфері наукової комунації Н. Зелінська, «наукові тексти останніх 25–30 років засвідчують, по-перше, загальний низький рівень мовної культури наукових публікацій; по-друге, паразитуючий на цьому тлі так званий вербально-термінологічний снобізм – свідоме, навмисне ускладнювання стилю мови науки, за яким відчувається бажання зробити її недоступною для непосвячених, через що ускладнюються очевидні і прості  речі» [Зелінська Н. В. Який він, науковий стиль? Культура слова. Київ, 1990. Вип. 38. С. 13–17].
Надзвичайно актуальною, ґрунтовною і  багатогранною за проблематикою є монографія українського мовознавця П. Селігея «Світло і тіні наукового стилю» [Селігей П. Світло і тіні наукового стилю: монографія. Київ, 2016. 627 с.]. У ній автор дає відповіді на питання: Що таке читабельний науковий твір? Чи потрібно вченому бути вправним стилістом? Як краще подати інформацію про своє дослідження? Як можна писати, а як не варто?  Дослідник описує різноманітні стильові засоби, завдяки яким писемне мовлення стає змістовним, виразним, цікавим і переконливим. 
П. Селігей у згаданій монографії приділив увагу такому явищу, як науковий жаргон. Дослідник стверджує, що «попри позірну схожість на науковий стиль, науковий жаргон насправді є його підробкою, антиподом, бо не має нічого спільного з його узвичаєними стандартами. На читача ця словесна алхімія тисне надмірною ускладненістю, заплутаністю, зашифрованістю, а після прочитання кількох сторінок починає паморочитися в голові»  [Селігей П. Заговори, щоб я тебе побачив, або Мова науки очима лінгвіста. Дзеркало тижня. 2008. 27 вересня (№ 36). С. 15]. Його ознаками є  термінологічне безкультур’я (насичення тексту малозрозумілими новотворами, вигадування непотрібних синонімів для звичних термінів, зловживання запозиченнями), брак лаконічності (те, про що можна сказати одним словом, виражається двома, трьома, а то й чотирма), громіздкі конструкції з численними підрядними і вставними зворотами, через що виклад справляє враження якогось словоплетива, суцільної розтягнутості й довготи. Крім мовного нехлюйства, з-поміж причини появи академічного жаргону мовознавець називає іще незнання або хибне розуміння норм наукового стилю, неясне, заплутане мислення, гру в ученість, навмисне затемнення сенсу (автор наче боїться, що його зрозуміють) [Селігей П. Заговори, щоб я тебе побачив, або Мова науки очима лінгвіста. Дзеркало тижня. 2008. 27 вересня (№ 36). С. 15].
Український мовознавець Н. Непийвода опікувалася проблематикою наукового стилю, зокрема студіювала його синтаксичні особливості. Так, вона стверджує, що «національні синтаксичні особливості притаманні й науковому викладові» [Непийвода Н.  Про національні особливості українського синтаксису (на матеріалі науково-технічних текстів) URL:  http://kulturamovy.univ.kiev.ua/KM/pdfs/Magazine51-15.pdf.]. Шлях відновлення національних традицій українського синтаксису вона вбачає передусім у чіткому відмежуванні від сторонніх впливів, зокрема від російського, зауважуючи, що це річ непроста, принаймні, з двох причин: спорідненості мов і тривалої експансії російської мови в середовище української.
Мова наукової літератури стала предметом дослідження українських мовознавців у колективній монографії «Лексичні та синтаксичні особливості наукового стилю української мови», опублікованій 2013 року [Лексичні та синтаксичні особливості наукового стилю української мови: колективна монографія / За заг. ред. С. М. Руденко. Харків, 2013., С. 32]. У ній висвітлено період становлення наукового стилю в 20–30-х роках ХХ століття, його лексичні особливості в контекcті стильової поліфункціональності, відображення семантико-синтаксичними структурами наукового стилю української мови когнітивних механізмів поняттєвого освоєння дійсності. 
У докторській дисертації І. Синиці «Мовна особистість автора у науково-гуманітарному тексті ХІХ ст. (комунікативний, культурологічний, образно-стилістичний аспекти)», захищеній у 2007 році,  об’єктом дослідження є мовна особистість українського вченого, актуалізована в наукових текстах ХІХ ст. У розвідці проаналізовано лексико-семантичні, лінгвостилістичні особливості науково-гуманітарних текстів ХІХ ст. як експлікатори вербально-семантичного, когнітивного, національно-культурного рівнів мовної особистості, як відображення її комунікативної природи, зумовленої лінгвістичними та екстралінгвальними чинниками [Синиця І. А. Мовна особистість автора у науково-гуманітарному тексті XIX  ст. (комунікативний, культурологічний, образно-стилістичний аспекти) : автореф. дис. ... д-ра філол. наук. НАН України. Ін-т мовознав. ім. О. О. Потебні. Київ, 2007. 36 c.].
Аналіз розвідок українських учених у царині наукового стилю вповажнює на висновок про те, що лінгвістичні особливості текстів наукового стилю є актуальним об’єктом наукових досліджень. Водночас можемо стверджувати, що широкий спектр питань з означеної сфери потребує окремого студіювання. Зокрема мофологічні особливості наукового тексту не були предметом наукового зацікавлення вітчизняних лінгвістів.

1.2. Лінгвістичні та комунікативні особливості наукового тексту

Проблеми лінгвостилістики й теорії тексту, що активно взаємодіють із такими науками, як риторика, психологія, соціологія, герменевтика та ін., детально простежуються в концепціях М. Бахтіна, Ф. Бацевича, Н. Валгіної, І. Гальперина, Т. Ладиженської, Л. Мацько, В. Мельничайка, М. Пентилюк, Т. Радзієвської, Л. Стельмаховича, З. Тураєвої.
Російський лінгвіст В. Чернявська в праці «Інтерпретація наукового тексту» зазначає, що «текст є ключовим поняттям сучасної лінгвістики, і тільки у зв’язку з текстом, з феноменом текстового цілого, можливе осмислення такої важливої категорії, як „стиль”» [Чернявская В. Е. Интерпретация научного текста: учебное пособие. Изд. 2-е. Москва, 2005, C. 14]. Солідаризуємося з думкою дослідниці й розглянемо поняття «текст», «науковий текст» як основоположні для нашої роботи.
Розгляд тексту як засобу комунікації став одним із провідних напрямів лінгвістики тексту. Це насамперед проблеми комунікативної організації тексту й текстової діяльності (Ф. Бацевич, І. Зимня, О. Селіванова та ін.), міжфразові зв’язки і відношення (І. Баринова, В. Готвінський, Г. Солганик). Однак найбільш вагомим у цьому аспекті є дослідження Ф. Бацевича й О. Селіванової, де розглянуто теоретичні й практичні аспекти тексту.
В. Чернявська розглядає текст як лінгвістичний об’єкт на вищому рівні  мовної системи наряду з фонемою, морфемою, словом, словосполученням, реченням. У цьому випадку текст розглядається з позиції граматики і вважається вузьколінгвістичним поняттям. Також авторка позиціонує текст як «мову в дії», що є результатом використання мовної системи в мовленні. До того ж текст є одиницею мовлення, що відображає мету учасників комунікації – адресанта та адресата і має відносну смислову завершеність.  Текст «завжди співвідноситься з комунікативною ситуацією та її антропоцентрами: автором і адресатом, суб’єктом мовлення і його партнером/-ами комунікації» [Чернявская В. Е. Интерпретация научного текста: учебное пособие. Изд. 2-е. Москва, 2005, C. 14]. Усі мовні одиниці, використані у тексті, беруть участь у створенні комунікативної ситуації, тому автор тексту відбирає їх свідомо. Сучасне трактування тексту в лінгвістиці постає як складний комунікативний механізм, посередник комунікації. Л. Овсієнко у статті «Науковий текст як лінгвістична одиниця і комунікативний феномен» [Овсієнко] визначає текст як середню ланку в схемі комунікації. Її можна уявити у вигляді триелементної структури: автор (адресант) – текст – читач (адресат).
Створюючи текст як цілісну смислову і мовленнєву структуру, кожний мовленнєвий суб’єкт знаходить потрібні елементи в мові, що будуть інкорпоровані в текст не як цілісна структура, а фрагментарно, окремими елементами, що їх мовець добирає відповідно до потреб повідомлення і спілкування. О. Гончарова зазначає: «Входячи до структурно-смислового цілого, головні номінативні й комунікативні одиниці системи мови слово та речення перетворюються на «текстослова» і «тексторечення», у семантиці та синтактиці яких поєднуються характеристики, що походять від системи мови і «системи тексту»» [Гончарова Е. А. Ещё раз о стиле как научном объекте современного языкознания. Текст – Дискурс – Стиль. Санкт-Петербург, 2003. 192 с., с. 12].
Тож виходимо з того, що суто лінгвістичні визначення текстів неправомірні, адже текст поєднує як мовні, так і соціальні аспекти. З погляду лінгвістики, філософії мови, психології і психолінгвістики, текст – це основна одиниця комунікації, це явище реальної дійсності й спосіб відображення дійсності, побудований з допомогою елементів системи мови [Прохоров Ю. Е. Действительность. Текст. Дискурс. Москва, 2004, с. 11].  На думку психолінгвістів (А. Зимня, О. Леонтьєв), текст є результатом мовленнєво-мисленнєвого процесу, що реалізується мовцем у формі конкретного усного чи писемного твору відповідно до мотиву, мети, обраної теми, задуму та ідеї. Він характеризується певною структурою, композиційною, логічною й стилістичною єдністю.
Термін текст латинського походження (textum – тканина, зв’язок, поєднання). Його етимологія дає право дослідникам визначити суттєві ознаки тексту – цілісність, членованість, зв’язність, а також інформативність, завершеність, послідовність, лінійність, комунікативність, хоча виділення  останніх залишається дискусійною проблемою в сучасних лінгвістичних студіях. 
Категорії тексту, на думку М. Пентилюк, можна поділити на дві групи: семантичну і структурну: «До першої варто віднести інформативність, комунікативність, цілісність, завершеність та ін., а до другої – інтеграцію, зв’язність, членованість, лінійність та ін.» [Пентилюк М. Текст як об’єкт лінгвістики й основа спілкування. Інформаційні технології в освіті. 2008.  № 7, с. 24]. 
Узагальнивши теоретичні погляди лінгвостилістів, далі опишемо основні ознаки наукових текстів.
Цілісність, або когерентність (від лат. cohaerentia – зв’язок, зчеплення), полягає в змістовій єдності (єдність теми з мотивом, змістом, основною думкою).
Аналіз мовознавчих джерел дає змогу констатувати, що цілісність тісно пов’язана з такими поняттями, як тема й мікротема тексту, абзац тощо. Тема – це «те, що покладено в основу змісту, те, про що розповідається, що описується» [Наумчук М. М., Лушпинська Л. П. Словник-довідник основних термінів і понять з методики української мови: навч.-метод. посібник.  Тернопіль, 2003. 132 с., с. 121]. Провідна тема великого за розміром наукового тексту може членуватися на підтеми (мікротеми). Мікротема вважається найменшою реальною одиницею. Як правило, їй у писемному тексті відповідає абзац (нім. Absatz – уступ) – єдність тематично об’єднаних речень, в одному з яких указується тема чи головна думка. При поєднанні теми й основної думки досягається змістова цілісність тексту, мета якого – донести до слухача (читача) наукову інформацію. Звичайно, змістова цілісність нерозривно пов’язана з комунікативною (мета, наміри мовленнєвого спілкування) та структурною цілісністю (узгодженість і координування форм, жанрів, типів висловлювання).
Членованість означає, що тексту як висловлюванню, що складається з кількох речень [Пентилюк М. І. Культура мови і стилістика: пробний підруч. для гімназій гуманіт. профілю. Київ, 1994. 240 с., с. 18], властиво бути членованою одиницею. Л. Мацько розглядає членування тексту за такими ознаками: змістове і технічне (виражене в поліграфічному оформленні від заголовка до розділу, параграфа та абзацу), концептуальне (що відповідає певним концептам (ідеям, ментальним праобразам, темам, судженням і поняттям)), методичне (підпорядковане певній прикладній освітній меті), глибинне (відповідає задуму, ідеї й сутності намірів, етапам досягнення мети), поверхове (відображення глибинного, але через якісь формально видимі ознаки), об’єктивне і суб’єктивне (пов’язане з текстом, що має кілька ліній текстових модальностей, авторських задумів тощо), смислове і формальне (членування, що залежить від стилю, підстилю та жанру тексту) [Мацько Л. І. , Сидоренко О. М. , Мацько О. М. Стилістика української мови: підручник. Київ, 2003. 462 с., с. 223].
Третьою вагомою категорією наукового тексту, що тісно пов’язана з цілісністю і членованістю, є зв’язність. Термінологічні словники подають паралельно із цим поняттям термін когезія, що походить від латинського cohaesus (зв’язаний, зчеплений) і буквально означає «притягування». У теорії тексту когезія означає логічно пов’язані частини висловлювання, що творять цілісний, зв’язний текст.
Лінгвісти вказують на достатню кількість класифікацій зв’язності. Так, Н. Валгіна виокремлює локальну і глобальну зв’язність. Перша, на думку дослідниці, – це зв’язність лінійних наслідувачів (висловлювань, надфразових єдностей); друга (глобальна) зв’язність – це те, що забезпечує єдність тексту як смислового цілого, його внутрішню цільність [Валгина Н. С. Теория текста: учебное пособие. Москва, 2003. 280 с., с. 43]. Інші автори (Л. Мацько, О. Мацько, О. Сидоренко) виділяють зв’язність за такими ознаками: 1) логічними; 2) асоціативними; 3) образними; 4) композиційно-структурними; 5) стилістичними; 6) ритмоутворювальними [Мацько Л. І. , Сидоренко О. М. , Мацько О. М. Стилістика української мови: підручник. Київ, 2003. 462 с., с. 223]. Досить повною є класифікація зв’язності О. Леонтьєва. Учений виділяє такі її основні компоненти: 1) граматична залежність речень від вихідного речення, що виявляється в їх синтаксичній неповноті, граматичній узгодженості з вихідним реченням; 2) систематичність речень, що виявляється, зокрема, в специфічному вживанні лексем (наприклад, вказівних займенників, вставних слів тощо); 3) співвіднесеність компонентів з погляду актуального членування, що реалізується в порядку слів у реченні; 4) фонетична співвіднесеність зв’язаних компонентів, що виявляється в паузуванні, появі контекстуальних інтонаційних варіантів; 5) комунікативна співвіднесеність компонентів [Леонтьев А. А. Высказывание как предмет лингвистики, психолингвистики и теории коммуникации. URL: http://www.studfiles.ru/preview/3536647., с. 47].
Основними власне мовними особливостями наукового стилю є:
- строга унормованість (відповідність нормам літературної мови);
- активне використання абстрактної лексики;
- безособовість викладу;
- монологічний характер викладу;
- завершеність та повнота висловлювання;
- тісний зв’язок між частинами висловлювання, логічна послідовність;
- використання лаконічних, але високоінформативних атрибутивно-іменних словосполучень;
- використання умовних знаків та символів;
- первинність писемної мови;
- відсутність підтексту та ін. [Мацюк З., Станкевич Н. Українська мова професійного спілкування: навч. посіб. 2-е вид. Київ, 2007, с. 44].
Науковий стиль належить до книжних стилів літературної мови, яким властиві попередня підготовленість висловлювання, ґрунтовна обізнаність з проблемами і темами, монологічність, унормованість мови [Мацько JI. І., Кравець JI. В. Культура української фахової мови: навч. посіб. Київ, 2007. C. 43–44]. Позаяк у нашому дослідженні предметом уваги є нормативний аспект наукового тексту, то поняття «мовна норма» у вимірі наукового функціонального стилю є одним із актуальних. Окреслимо сутність цієї лінгвітичної універсалії.
Сучасне визначення терміна «норма» в науковій практиці неоднозначне. Відмінність у дефініюванні цього поняття залежить від різних підходів до проблеми нормативності: чи з погляду загальної теорії мови, чи з погляду теорії культури мови, чи з практичних міркувань мовної культури [Струганець Л. Диференційні ознаки норми літературної мови. Культура слова. 2011. № 74. С. 34–43, с. 34]. Тобто у поняття «норма» часто вкладають неоднаковий зміст. Наприклад, представники Празького лінгвістичного гуртка вивчали норму як лінгвосоціологічний і конкретно-історичний феномен. Норму визначали як сукупність структурно-мовних засобів, регулярно уживаних певним колективом. 
Спостереження над змінами норми в часі й у її функціональній варіативності дало змогу мовознавцям усвідомити її діалектичну сутність і власне мовну природу. Вивчення норми має багату традицію в українському мовознавстві (праці М. Гладкого, М. Сулими, О. Курило, О. Синявського, М. Жовтобрюха, М. Пилинського, А. Москаленка, З. Франко, С. Єрмоленко, Г. Яворської та ін.). 
Незалежно від різниці у поглядах окремих мовознавців і цілих лінгвістичних шкіл, усі дефініції норми неодмінно вказують на її суспільний характер. Мовна норма нерозривно пов’язана із колективом мовців, а на вищому щаблі – як норма літературної мови – із певним людським суспільством, з усіма його інституціями аж до держави включно. На основі формулювань російських лінгвістів С. Ожегова, Ю. Бєльчикова та французького вченого Ж. Марузо український мовознавець М. Пилинський формулює найбільш повне визначення літературної норми: «Норма літературної мови – це реальний, історично зумовлений і порівняно стабільний мовний факт, що відповідає системі й нормі мови і становить єдину можливість або найкращий для даного конкретного випадку варіант, відібраний суспільством на певному етапі його розвитку із співвідносних фактів загальнонародної (національної) мови в процесі спілкування» [Пилинський М. М. Мовна норма і стиль: монографія. Київ, 1976. 286 с., с. 94].
У працях українських та зарубіжних лінгвістів переважає погляд на норму як на явище, що безпосередньо залежить від суспільних чинників. Літературна норма характеризується комплексом диференційних ознак. Зокрема, це відповідність літературної норми системі мови, поєднання стабільності й динамічності, варіантність, стилістична диференціація і кодифікованість. 
Наукове мовлення узалежнене від двох чинників: норм сучасної наукової мови і норм, продиктованих логікою конкретної науки. Помилки як ненормативні лінгвоутворення виникають у результаті невмотивованого порушення літературної норми і є наслідком неправильних мисленнєвих операцій. Виникнення помилок зумовлене різними чинниками – як лінгвальними, так і позалінгвальними. Основною причиною виникнення анормативів є незнання відповідної норми.
Класифікація мовних норм відповідно до рівня мовної системи вможливлює виділення таких різновидів ненормативних утворень (помилок): орфографічні, лексичні, фразеологічні, морфологічні, словотвірні, синтаксичні, пунктуаційні, стилістичні, орфоепічні, акцентуаційні.
Предметом студіювання в нашій роботі є морфологічні помилки як такі ненормативні утворення, що не відповідають формальному вираженню однієї з граматичних категорій (роду, числа, відмінка, ступеня порівняння, особи, часу, способу, стану, виду) [Бондаренко Т. Г. Типологія мовних помилок та їх усунення під час редагування журналістських матеріалів : автореф. дис. … канд. філол. наук : спец. 10.01.08 – журналістика. Київ, 2003. 20 с.].
Мовні помилки, стилістичні вади знижують як інформативну, так і естетичну якість наукового твору. Правильність і точність мови наукового твору є тими якостями, що прискорюють і полегшують сприйняття думки автора. Тому, створюючи текст, автор повинен пам’ятати, які саме відхилення від норми можливі в межах тих чи інших мовних одиниць, а також бачити шляхи подолання цих відхилень.

1.3. Морфологія як стилетвірний чинник наукової мови

М. Жовтобрюх зазначає, що «мова складається зі слів, проте  слова самі по собі ще не становлять мови. Для того щоб слова виражали певну думку, були засобом спілкування людей, їх треба певним чином організувати, надати їм потрібної форми і пов’язати їх за законами мови в словосполучення і речення. Система наявних у мові об’єктивних законів  творення слів, зміни їх форми та сполучення їх у речення становить граматичну будову  мови [Жовтобрюх М. А.,  Кулик Б. М. Курс сучасної української літературної мови. У 2 ч. Вид. 3-тє. Київ, 1965. Ч. 1, с. 190]. Граматична будова відзначається стійкістю, крім того, що вона становить структуру мови, визначає специфіку та національну самобутність. Граматика складається з двох розділів – морфології та синтаксису.
Морфологія – розділ мовознавства, що досліджує структуру  слова, його форми, частини мови та властиві їм способи й  прийоми словозміни [Пономарів О. Д.  Стилістика сучасної української мови:   підручник. Київ, 1993, с. 144]. Морфологія, з одного боку, з’ясовує, з яких значущих частин складається слово, як воно утворилося і яких змін при цьому зазнало, а з іншого – розглядає, яких форм може набувати це слово в реченні залежно від його лексичного і граматичного значення.
Морфологія як наука, на думку І. Вихованця, передбачає розв’язання таких завдань: 1) визначення принципів членування лексем на словоформи та об’єднання словоформ у лексеми; 2) з’ясування частини семантики слова як морфологічної категорії; 3) обґрунтування переліку морфологічних категорій та їх природи; 4) опис сукупності формальних засобів, закріплених за відповідними частинами мови та  їх морфологічними категоріями» [Вихованець І., Городенська К. Теоретична морфологія української мови: Академічна граматика укр. мови. Київ, 2004, с. 7 ].
Стилістичні можливості морфологічної системи сучасної української літературної мови широкі й функціонально потужні. Більшість повнозначних слів представлена не однією формою, а кількома, навіть багатьма, і всі вони певною мірою стилістично неповторні, своєрідні. Кожна із змінюваних форм виконує певну комунікативну, отже, й стилістичну функцію. 
Добір морфологічних засобів мови з певною комунікативно-стилістичною метою визначається:
– належністю/неналежністю слова до певного стилю й жанру мови;
– формою репрезентації – усною чи писемною;
– семантикою слова, передусім позитивною чи негативною;
– морфологічними ознаками слова, його морфемною структурою, змінністю чи незмінністю, належністю слова до певної частини мови з властивими їй морфологічними (ширше – граматичними) категоріями, значеннями, способами і прийомами словозміни (чи її відсутності);
– емоційною нейтральністю чи певним емоційним забарвленням слова [Дудик П. С. Стилістика української мови: навч. посіб. Київ, 2005, с. 183].
Отже, стилістичні можливості, функції морфологічних одиниць мови знаходять вияв у морфологічних формах, категоріях, значеннях повнозначних змінюваних слів, обмежено й своєрідно також і в незмінюваних повнозначних словах. 
Класифікація стилю ґрунтується, таким чином, не лише на сукупності лексичних і синтаксичних ознак, але й на своєрідних принципах відбору, об’єднання і вмотивованого вживання морфологічних категорій. Актуальним питанням, що постає в процесі стилістичного аналізу тексту, є питання стосовно того, які морфологічні особливості репрезентують той чи інший стиль, а які об’єднують його  із загальними процесами розвитку мови. Аналіз функціонування морфологічних категорій у наукових текстах різних сфер дозволяє стверджувати, що їм властива чітко виражена вибірковість, автономність використання, стійкість у їх організації. Абстрактність та узагальненість наукової мови якраз і виявляється в особливостях функціонування різноманітних морфологічних одиниць, у виборі конкретних категорій і форм, а також регулярності їх уживання  в тексті.
Усталеним серед дослідників наукової мови є твердження про її знижену дієслівність і підвищену іменниковість. Дійсно, у науковому стилі часто фігурують іменники, зокрема віддієслівні та відприкметникові, що вможливлює опредмечування дій і ознак з огляду на потреби наукового мислення. Академічний текст позначений частотністю використання іменників з абстрактною семантикою. Це зумовлено завданнями наукової комунікації, а саме потребою описати й узагальнити факти дійсності, та детермінує вживання іменників, що виражають загальні ознаки й властивості досліджуваних  об’єктів. У деяких текстах наукового стилю така тенденція спричиняє замінювання слів відповідними формулами, умовними позначеннями, спеціальними знаками, адже на відміну від слів вони не виявляють тенденції до нашарування додаткових значень.
Український мовознавець П. Селігей у своїй розвідці «Іменниковість versus дієслівність: у пошуках золотої середини» проаналізував співвідношення іменників і дієслів у науковому мовленні з комунікативного й естетичного поглядів [Селігей П. Іменниковість versus дієслівність: у пошуках золотої середини. Мовознавство. 2014. № 4. С. 36–55. URL:  http://www.inmo.org.ua/assets/files/Selihey.%20Naukovets%20i%20yoho%20mova%20%282012%29.pdf.]. Він зазначає, що знижена дієслівність і підвищена іменниковість у науковому тексті спричиняють появу розщеплених присудків (неповнозначне дієслово з узагальненою семантикою + віддієслівний іменник),  ланцюжків родових відмінків та нагромадження іменників на -ння [Селігей П. Іменниковість versus дієслівність: у пошуках золотої середини. Мовознавство. 2014. № 4. С. 36–55. URL:  http://www.inmo.org.ua/assets/files/Selihey.%20Naukovets%20i%20yoho%20mova%20%282012%29.pdf., с. 39–40]. Солідаризуємося з думкою вченого стосовно того, що ці граматичні явища зазвичай стають об’єктом стильової експлуатації в науковому жаргоні й що брак дієслів ускладнює розуміння тексту: «… перенасичення викладу віддієслівними (та відприкметниковими) іменниками порушує частиномовну рівновагу, стильову співмірніть. Фраза набуває громіздкого, кострубатого вигляду, її зміст погано розпізнається»  [Селігей П. Іменниковість versus дієслівність: у пошуках золотої середини. Мовознавство. 2014. № 4. С. 36–55. URL:  http://www.inmo.org.ua/assets/files/Selihey.%20Naukovets%20i%20yoho%20mova%20%282012%29.pdf., с. 42]. Іменниковий слововжиток поширився в українській науковій мові під впливом російської, однак у російській літературній мові іменниковість є природнішою, оскільки має глибшу історичну традицію. Науковий стиль української мови формувався переважно під впливом народнорозмовної стихії, тоді як в основу формування цього стилю в російській мові покладено переважно книжні зразки. Це й зумовило дієслівність української мови й іменний характер російської [Непийвода Н. Ф. Мова науково-технічної літератури: функціонально-стилістичний аспект. Київ, 1997. 303 с., с. 247].
У контексті висвітлюваного питання важливо зазначити, що, утворюючи «зовнішню оболонку мови», морфологія активно виявляє себе в системі мови: без опертя на морфологічні характеристики не можуть бути усвідомлені синтаксичні відношення, виражені менш експліцитно. Це твердження стосується, зокрема, специфіки вживання в науковому стилі конструкцій з дієсловами на -ся,  що в українській мові мають периферійний статус і стильові обмеження у вживанні. Як зазначає О. Лаврінець, «в українській літературній мові переважають активні конструкції, проте, коли постає потреба акцентувати увагу на дії, а не на суб’єктові дії, українська мова використовує конструкції з предикативними формами на -но, -то» [Лаврiнець О. Пасивні конструкції з дієсловами на -ся в сучасній науковій мові: синонімія та паралелізм функціонування. Українська мова. 2014. № 1. С. 61–75., с. 433]. У сучасній українській науковій мові спостерігаємо тенденцію до активного вживання пасивних конструкцій із дієсловами на -ся, що суперечить сучасній літературній нормі та є результатом впливу на свідомість та мислення українських науковців російської мови, що ввібрала основні риси церковнослов’янської мови з притаманним їй переміщенням особи діяча на другий план [Непийвода Н. Ф. Мова науково-технічної літератури: функціонально-стилістичний аспект. Київ, 1997. 303 с., с. 247]. Тож цілком слушною вважаємо думку про те, що «основним шляхом встановлення національної ідентичності в синтаксисі наукової мови є вживання замість пасивних конструкцій із дієсловами на -ся активних конструкцій (двоскладних, неозначено-особових), які в будь-якому контексті зберігають стилістичну нейтральність, та речень із предикативними формами на -но, -то» [Лаврiнець О. Пасивні конструкції з дієсловами на -ся в сучасній науковій мові: синонімія та паралелізм функціонування. Українська мова. 2014. № 1. С. 61–75., с. 438]. 
Стосовно вживання часових дієслівних форм у науковому стилі зауважимо, що потреба в передаванні достовірної інформації на рівні тексту виражається в його атемпоральності, а з-поміж часових форм превалюють дієслова теперішнього часу. Тож можна стверджувати, що вибірково використовувані в науковій мові граматичні категорії «спрощуються» та спеціалізуються переважно на одній – двох закладених системою мови можливостях: скажімо, форми наказового способу використовують здебільшого в значенні «співучасті», запрошення до дії, а форми недоконаного виду дієслів використовують в основному в процесуальному значенні.
Уживання займенників у науковому стилі пов’язане з передаванням  абстрактно-узагальнювальних значень. У наукових текстах практично не використовують займенники ти, ви, оскільки вони є найбільш конкретними, натомість поширені абстрактні за значенням займенники він, вона, воно. Функціонування займенника ми в значенні я характерне для української наукової мови ще з XIX ст. Семантична структура займенника в цьому випадку однокомпонентна: адресант (автор), номінуючи себе як ми, не передбачає присутності іншої особи в певний момент комунікації, він викладає власні думки, оцінки, спостереження тощо. Крім уживання в значенні авторського «ми», або множинної скромності, разом з формою дієслова цей займенник часто виражає різну міру абстрагованості й узагальненості в значенні «ми разом» (я та аудиторія) і вживається для того, аби поєднати себе з тими, до кого звернена мова,  задекларувати свою належність до наукового співтовариства. Тож можемо стверджувати, що постійною диференційною семантичною ознакою займенника ми є адресант, або мовець, а змінною – адресат. Семантика займенника ми, актуалізуючись у тексті, поєднує в одній вербальній формі двох учасників комунікації: адресанта й адресата. За бажанням автора в конкретний момент текстової комунікації відбувається ототожнення «я»-адресанта з «він»-адресатом. Результатом стає «ми»-колективне, семантичні варіанти якого залежать від семантики змінного компонента «він».
Аналіз уживання службових частин мови вможливлює висновок про те, що в науковому стилі досить активним є процес поповнення прийменників за рахунок повнозначних частин мови, передусім іменників. Такі похідні прийменники, не втративши остаточно свого лексичного значення, порівняно з непохідними реалізують у тексті вужче коло значень. Сполучники, сполучні слова, мовні кліше виконують у науковому тексті функцію зчеплення речень у більш складні конструкції, сприяють логізації викладу. Вважаємо, що таке акцентоване вираження зв’язності можна позиціонувати як стильову рису наукової мови. 
Потреба в передаванні наукової інформації в чіткій логічній послідовності, зі збереженням взаємозумовленості й взаємозв’язку  окремих компонентів висловлювання  породжує розмаїття експліцитних та імпліцитних засобів зв’язку. У ролі таких засобів наряду з традиційними сполучниками, сполучними словами, займенниками і прислівниками постають мовні кліше – готові звороти, що їх регулярно використовують у певних умовах і подібних контекстах. Такі мовні формули полегшують процес спілкування, економлять зусилля і час як того, хто говорить (пише), так і того, хто слухає (читає).
Аналіз функціонування різних морфологічних категорій у наукових текстах уможливлює висновок про те, що в їх уживанні можна простежити чітко виражену вибірковість. Тож, не заперечуючи більшої консервативності й статичності морфології порівняно з лексикою і синтаксисом, можемо стверджувати стилістичну значущість і стильову диференційованість морфологічних категорій. Отже, можна позиціонувати морфологію як стилетвірний чинник мови, зокрема наукової, адже специфіку стилю утворюють, зокрема, і типові для нього семантико-граматичні засоби, функціональні значення граматичних форм. 

Висновки до розділу 1

Історичний розвиток процесу пізнання дійсності, розвиток наукових знань, мислення, розширення сфер діяльності людини сприяло поступовому формуванню та становленню наукового стилю як функціонального різновиду загальнолітературної мови. Творення наукової мови відбувалося за складних умов як через необхідність розв’язання внутрішньомовних термінологічних проблем, так і через вплив екстралінгвальних чинників, що виявлялися в постійній боротьбі українців за права рідної мови.
Науковий стиль характеризується як функціонально-стилістична сукупність мовних засобів, елементи якої становлять певну незамкнену множину, оскільки саме він майже щоденно поповнюється неологізмами – термінами і словосполученнями. При цьому стилетвірні елементи не співвідносні з елементами системи мови. Останні беруть участь в утворенні перших; ця участь полягає у комбінуванні елементів системи мови (усіх ярусів) і у створенні специфічних ланцюгів при реалізації стилю в мовленні. 
Мовні ознаки наукового стилю: широке використання термінів та іншомовних термінолексем, абстрактної лексики, а також схем, таблиць, графіків, зразків-символів; наукова фразеологія (стійкі термінологічні словосполучення); цитати, посилання; однозначна загальновживана лексика; безсуб’єктивність викладу; використання складних та ускладнених простих речень; відсутність емоційно-експресивної лексики; уживання модальних дієслів.
Аналіз еволюції підходів до наукового викладу та з'ясування змін, що відбулися в поглядах дослідників, починаючи від 50-х років XX ст. і до нашого часу, спонукає до висновку про те, що вже в лінгвістичних дослідженнях 70-х років ставлення до літературної форми наукових творів принципово змінюється – помітна тенденція до «гуманізації» викладу, дедалі більша орієнтація на інтереси, потреби і можливості читача, максимальне пристосування спеціального тексту до участі в процесі комунікації. 
Аналіз наукової літератури з проблеми дозволяє стверджувати, що текст – складне мовленнєве явище з багатошаровою й багаторівневою структурною, змістовою й комунікативою організацією. Він несе певний смисл, постає як комунікативна одиниця, об’єднана за смислом послідовність знакових одиниць, основними властивостями якої є зв’язність і цілісність.  Науковому тексту властива, з одного боку, багатоаспектність його інтегральної природи, багатокомпонентність і поліфункціональність, з іншого – множинність класифікацій його видів та жанрів.  
Предметом вивчення в морфології, як і в лексикології, є слово, але якщо в лексикології слово вивчається з погляду його походження, лексичного значення, стилістичних властивостей, місця в словниковому складі мови, то в морфології досліджується його граматична будова, ті закони, за якими змінюється його форма, тобто граматичні властивості слова.
Мові наукового тексту притаманні свої граматичні особливості. Для морфологічних засобів наукового стилю характерний особливий відбір і велика частотність певних словоформ, їх особливе поєднання і співвідношення. Перевага у вживанні певних морфологічних категорій є характерною особливістю наукової мови й дозволяє виокремити її з-поміж інших різновидів літературної мови. Важливо зазначити, що кількісний розподіл морфологічних категорій у науковій мові не збігається із принципами їх розподілення в інших функціонально-стильових різновидах мови.

РОЗДІЛ 2
АНАЛІЗ ФУНКЦІОНУВАННЯ РІЗНИХ
МОРФОЛОГІЧНИХ КАТЕГОРІЙ У НАУКОВИХ ТЕКСТАХ

2.1. Тенденції ненормативного використання іменників у науковому дискурсі 

Іменний характер викладу думок є важливою морфологічною ознакою, що вирізняє науковий стиль з-поміж інших. Іменниками називаються слова, що виражають предметність, тобто означають предмети або зображають будь-які явища як предмети і характеризуються певними граматичними ознаками, що оформлюють цю предметність [Сучасна українська літературна мова: морфологія / За заг. ред. акад. І. К. Білодіда. Київ, 1969., С. 32]. Кожний іменник, незалежно від свого конкретного значення, виражає опредметнене поняття.
Опредметнення – один із найчастіше викоритовуваних засобів абстрагування: людина відділяє від предмета або явища його окрему ознаку й позначає її іменником. Абстрагування пов’язане з субстантивацією понять, а та, у свою чергу, ґрунтується на предметності іменника. «Опредметнення понять, а отже, й предметність іменника мають важливе значення для пізнання людиною об’єктивної дійсності» [Пономарів О. Д. Стилістика сучасної української мови: підручник. Київ, 1993, с. 114]. 
Аналіз текстів наукового стилю з різних сфер наукового знання в аспекті частотності вживання в них різних лексико-граматичних категорій слів уможливлює висновок, що для наукового мовлення характерне вживання віддієслівних іменників на позначення опредметнених дій, опредметнених мисленнєвих процесів і станів, а також результату опредметнених дій, процесів і станів.
У цьому підрозділі проаналізуємо з погляду нормативності вживання віддієслівних іменників, виокремлених шляхом суцільної вибірки зі збірників наукових праць, авторефератів дисертацій, навчальних посібників та підручників з різних галузей наукового знання.
З метою інтерпретації семантики і структури віддієслівних іменників  послуговувалися «Великим тлумачним словником сучасної української мови» (2009 р.) (П. Мовчан, В. Німчук, В. Клічак), «Словником синонімів української мови в двох томах» (2006 р.) (А. Бурячок, Г. Гнатюк, С. Головащук та ін.), «Словником українських морфем» (2009 р.) (Л. Полюга).
Результати наших спостережень засвідчують, що в українських наукових текстах віддієслівні іменники, посідаючи проміжне місце між дієсловом та іменником, відіграють важливу роль. Вони мають особливу ономасіологічну структуру, в основі якої лежить категорія, що не належить до предметної сфери власне іменника, – процесуальна ознака як дієслівна категорія. Тож можемо стверджувати, що вживання віддієслівних іменників демонструє явище ономасіологічної транспозиції, яке В. Олексенко тлумачить так: «Значення іменника – нове, воно відповідає віднесенню деривата до класу іменників, значення дії – старе, воно реалізується вихідною частиною деривата» [Олексенко В. П. Словотвірні категорії суфіксальних іменників: монографія. Херсон, 2001. 240 с.].
За семантикою віддієслівні іменники, що їх використовують у науковій літературі, об’єднуємо в такі групи слів:
1. Назви опредметненого процесу: 
а) із суфіксом -аці(я) (актуалізація, апробація, мотивація, фільтрація, іонізація, систематизація та ін.); 
б) із суфіксом -енн(я) (ведення, дослідження, збагачення, зіставлення, осмислення, збільшення, вироблення, удосконалення та ін.); 
в) із суфіксом -к(а) (перевірка, підготовка, поліровка, штамповка); 
г) із суфіксом -нн(я) (анотування, вивчення, володіння застосування,  реформування, структурування, урахування, формування та ін.);
д) із суфіксом -тт(я) (відкриття, здобуття, поняття та ін.); 
е) із нульовим суфіксом (вплив, заміна, побудова, розгляд, розподіл та ін.).
2. Назви результату процесу: 
а) із суфіксом -аж (демонтаж та ін.); 
б) із суфіксом -аці(я) (іонізація та ін.); 
в) із суфіксом -енн(я) (мислення, навантаження, визначення та ін.); 
г) із суфіксом -к(а) (вибірка, вказівка, оцінка, розробка та ін.); 
д) із суфіксом -нн(я) (знання, обладнання, пізнання та ін.); 
е) із нульовим суфіксом (вигляд, вимоги, запис, перебіг, перелік, проект, розгляд та ін.).
3. Назви суб’єкта дії: 
а) із суфіксом -ант (консультант, репатріант, диверсант та ін.); 
б) із суфіксом -атор (організатор, мотиватор та ін.); 
в) із суфіксом -ач (викладач, перекладач та ін.); 
г) із суфіксом -ень (учень та ін.); 
д) із суфіксом -ець (вихованець, переможець та ін.); 
ж) із суфіксом -ник (керівник, дослідник та ін.); 
з) із суфіксом -нн(я) (об’єднання та ін.); 
і) із суфіксом -ор (мотиватор та ін.); 
к) із суфіксом -тель (учитель, мислитель та ін.).
Отже, спектр семантичних відношень, що виражають віддієслівні іменники, репрезентують переважно питомі суфікси -ач, -енн(я), -ень, -ець, -ник, -к(а), -нн(я), -тель, -тт(я); суфікси іншомовного походження -ант, -аж, -атор, -аці(я), -ор; а також нульовий суфікс. До найпродуктивніших засобів творення віддієслівних іменників, що функціюють у наукових текстах, зараховуємо іншомовний суфікс -аці(я), питомі суфікси -нн(я), -енн(я) та нульовий суфікс, що виражають значення як назви опредметненого процесу, так і назви результату процесу.
Далі зупинімося на питанні щодо нормативності вживання в наукових текстах деяких груп віддієслівних іменників. 
Досить частотним, за нашими спостереженнями, є помилкове вживання віддієслівних іменників із суфіксом -к(а), що позначають назви результату процесу, у значенні назви самого опредметненого процесу. Наприклад: Дослідження методики навчання граматики в основній школі потребує розробки наукових засад…; У процесі експериментально-дослідного навчання реалізовано метод статистичної обробки результатів експерименту;  Під час відбору експериментальних і контрольних груп ураховано однаковий рівень навчальних досягнень учнів та ін.  Нам толерує думка Л. Колібаби, яка стверджує: «Зважаючи на вільне утворення іменників на -ка від обох видових форм дієслів російської мови, під час їх перекладання рекомендовано звертати увагу на видові ознаки твірного дієслова. Іменник, утворений від дієслова недоконаного виду, потрібно вживати з формантом -(а)нн-, який зберігає імперфектний суфікс дієслівної основи, а тому спроможний найкраще передати значення протяжної, тривалої, розгорнутої в часі дії чи процесу. Якщо твірне дієслово недоконаного виду є потенційно граничним, тобто позначає дію, яка прагне логічного завершення, досягнення певного результату, нормативним також є вживання відповідного іменника з формантами -(і)нн- чи -(е)нн-, тому що в таких іменниках значення процесності послаблюється. Якщо ж іменник утворено від дієслова доконаного виду, потрібно вживати український відповідник із нульовим суфіксом як ознакою результативності» [Колібаба Л. М. Функціонально-семантичне розмежування віддієслівних спільнокореневих різносуфіксальних іменників у сучасній українській мові. Наукові записки НДУ ім. М. Гоголя: Серія «Філологічні науки» ; відпов. ред. Г. В. Самойленко. Ніжин, 2013. – Кн. 2. – С. 79–85., с. 80]. І. Фаріон також доводить, що віддієслівні безафіксні іменники, а також із суфіксом -к(а) можна вживати лише на позначення наслідків події (об’єктів, суб’єктів), але неправильно вживати їх на позначення дії (незавершеного процесу) чи події (завершеного процесу) [Фаріон І. Д. Мовна норма: знищення, пошук, віднова (культура мовлення публічних людей: монографія. 3-тє вид., доп. Івано-Франківськ, 2013. 332 с., с. 76]. 
Отже, замість позанормативного використання віддієслівних іменників із суфіксом -к(а), що є назвами результату процесу, в наведених прикладах умотиваними є поширені в українській літературній мові словотвірні моделі на -нн(я), -енн(я), що виразно передають значення процесності: Оцінювання навчальної діяльності на уроці здійснено з урахуванням усіх відповідних критеріїв; Під час відбирання експериментальних і контрольних груп ураховано однаковий рівень навчальних досягнень учнів; У процесі експериментально-дослідного навчання реалізовано метод статистичного оброблення результатів експерименту.
Проте, як слушно зауважує С. Омельчук, цілком природними в сучасних наукових текстах є деякі давноутворені назви опредметнених дій і процесів із суфіксом -к(а): перевірка, підготовка, перепідготовка, підтримка, поведінка тощо [Омельчук С. Девербативи в сучасній лінгводидактичнійтерміносистемі: лексико-семантичний, граматичний і стилістичний аспекти. URL: http://ekhsuir.kspu.edu/bitstream/123456789/851/1/девербативи.pdf]. Поділяємо думку В. Пілецького, який уважає, що заміну віддієслівних іменників-росіянізмів із суфіксом -к(а), які позначають назви опредметнених дій, іменниками на -нн(я) часто доводять до абсолюту, намагаючись замінити будь-які українські слова, утворені за допомогою суфікса -к(а). Це, на думку науковця, суперечить давній українській традиції використовувати суфіксальну морфему -к(а) для називання дій, а не тільки їхніх наслідків [Пілецький В. Мовна специфіка українського терміна. Вісник Нац. ун-ту «Львівська політехніка». 2005. № 538: Проблеми української термінології. С. 25–32. URL: http://tc.terminology.lp.edu.ua/TK_Wisnyk538/TK_wisnyk538_pilec%27kyj].
У науковому дискурсі поширені віддієслівні іменники на -ння зі  значенням опредметненої дії (вивчення, використання, відтворення, дотримання, дослідження, забезпечення, застосування, моделювання, обґрунтування, опанування, оцінювання, підвищення, порівняння, розроблення, створення, удосконалення, узагальнення, упровадження, урахування, формування і под.). У теоретичній морфології їх кваліфіковано як абстрактні іменники, що є назвами загальних і наукових понять, опредметнених статичних і процесуальних ознак, які мислить людина безвідносно до кількісних вимірів і сприймаються не органами чуття, а інтелектуально. Вони становлять найчисленнішу групу абстрактних іменників віддієслівного походження.
На необхідності домірного використання іменників і дієслів в українськомовних наукових текстах наголошував у своїх студіях П. Селігей [Селігей П. Іменниковість versus дієслівність: у пошуках золотої середини. Мовознавство. 2014. № 4. С. 36–55.]. Особливості вживання віддієслівних іменників у різних терміносистемах української наукової мови проаналізовано в роботах М. Вакуленка, М. Гінзбурга, Н. Міщенко, В. Пілецького, С. Омельчука. 
У науковому мовленні можна натрапити на чимало прикладів істотної нерівноваги між іменними й дієслівними частинами мови є речення.
Наприклад: З огляду на різні тлумачення поняття «технологія» у контексті нашого дослідження визначаємо його як конструювання процесу навчання мови, модель педагогічної діяльності в процесуальному аспекті, де кожен складник має свій зміст навчання мови, навчальну мету, процес тренування мовлення, корекції й оцінки результатів; має ознаки педагогічної технології – стандартизованість, застосування в конкретних ситуаціях навчання мови, програмування кінцевого результату – і передбачає послідовність операцій із використанням необхідних засобів, зокрема текстів. У поданому контексті на чотири дієслова припадає 37 абстрактних іменників, з яких 12 – віддієслівного походження. 
Підтверджують тенденцію до активного використання в науковому дискурсі віддієслівних іменників на -ння й такі приклади: Спрямованість на спостереження та коригування результатів використання алгоритму функціонування; Обґрунтування основ проектування цієї системи та визначення особливостей її з урахуванням специфічних цільових напрямів навчання; Упровадження дозованого поєднання цих підходів до опрацювання навчального матеріалу з метою формування комунікативної компетентності студентів.
Погоджуємося із С. Омельчуком, який стверджує, що «нагромадження віддієслівних іменників, ужитих у науковому мовленні механічно й необдумано, призводить до канцелярських штампів, як-от: реалізація навчання, визначення поняття, розв’язання завдання, вивчення питання тощо» [Омельчук С. Нормативне вживання в науковому лінгводидактичному дискурсі віддієслівних іменників на -ння. Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія «Лінгвістика». Вип. ХXVІI. С. 39–49. URL: http://www.linguisticj.stateuniversity.ks.ua/archive/2017/27/9.pdf, с. 42].
Також негативною тенденцією в лінгводидактичному дискурсі є нанизування родових відмінків кількох віддієслівних іменників. Наприклад: 
Ці напрями актуалізують важливість дослідження шляхів удосконалення формування професійної компетентності майбутніх економістів.
Необхідність активізації наукових досліджень у даній сфері з метою виявлення тенденцій та напрямків удосконалення системи корпоративного управління.
Питання вдосконалення правового регулювання нормотворчої діяльності органів державної влади і самоврядування України.
Таке явище в науковій мові П. Селігей називає багатоярусним «деревом залежностей», яке не дає чіткого уявлення, про що йдеться, що від чого залежить [Селігей П. Іменниковість versus дієслівність: у пошуках золотої середини. Мовознавство. 2014. № 4. С. 36–55., с. 164].
Віддієслівні іменники ускладнюють контекст, породжуючи лексичну контактну помилку: Збільшення ефективності формування належного рівня компетентностей мовної особистості школяра); Застосування дослідницьких методів у процесі виконання учнівських лінгвістичних студій. Логічно постає запитання: чи можна збільшувати ефективність і виконувати лінгвістичні студії? У першому реченні іменник збільшення доцільно замінити словом підвищення, а в другому – іменник виконання взагалі є зайвим.
Отже, якщо  віддієслівні іменники не є термінами, доречно, на нашу думку, замінювати їх дієсловами. Порівняймо: допомога дитині в оволодінні вміннями, необхідними для художньо-мовленнєвої діяльності –  допомога дитині оволодівати вміннями, необхідними для художньо-мовленнєвої діяльності; складання різноманітних типів мовленнєвого висловлювання – складати різноманітні типи мовленнєвого висловлювання; збагачення когнітивного і мовленнєвого досвіду – збагачувати когнітивний і мовленнєвий досвід;  для навчання дій та операцій доповнення і відновлення пропущених одиниць у навчальній практиці запропоновано системне використання клоуз-тестів –  для навчання дій та операцій доповнювати й відновлювати пропущені одиниці в навчальній практиці запропоновано системне використання клоуз-тестів.
У наукових текстах, у яких автори активно послуговуються віддієслівними іменниками, звужуються виражальні можливості, оскільки «дія вивільнюється не лише від контексту, а й від дієслівних категорій часу, способу, стану, особи й (почасти) категорії виду, а також від граматичної категорії модальності» [Селігей П. Світло і тіні наукового стилю: монографія. Київ, 2016. 627 с., с. 167].
До того ж інфінітив має заступати девербатив, яким керує абстрактний іменник, зокрема вміння, навички, спосіб, навчання, стратегія, тенденція тощо: визначення методу як способу досягнення мети чи розв’язання конкретного завдання → визначення методу як способу досягнути мету чи розв’язати конкретне завдання; спосіб самовираження, самопізнання  → спосіб самовиражатися, пізнавати себе; тенденція використання різних видів художньої діяльності → тенденція використовувати різні види художньої діяльності; навчання спілкування передбачає навчання мовних засобів → навчання спілкуватися передбачає навчання мовних засобів; готовність учителя до здійснення педагогічної діяльності → готовність учителя здійснювати педагогічну діяльність.
Нерідко девербативи на -ння обтяжують науковий вислів, штучно розтягуючи текст. Наприклад: Описано організацію та хід [проведення] експериментально-дослідного навчання. У контексті [питання] співвідношення мети, змісту і методів навчання мови розглянуто основні типи вмінь. [Здійснення та] оцінювання результатів реалізації творчих методичних задумів. У наведених прикладах іменники у квадратних дужках на -ння є «лексичними надлишками», поява яких у науковому мовленні випливає не так з потреби точно передати думку, як з прагнення наповнити виклад «ученими» словами – загальнонауковими й методологічними термінами [Селігей П. Світло і тіні наукового стилю: монографія. Київ, 2016. 627 с., с. 167].
С. Омельчук справедливо зазначає, що одним із проявів зайвослів’я є недоречне вживання слова процес при віддієслівних іменниках (переважно в ролі означення), що позначають опредметнену процесуальну ознаку. Приміром: процес закріплення знань, умінь і навичок, процес мовленнєвого планування, процеси сприйняття і продукування текстів, процес визначення функцій тексту, процес навчання і под. Нав’язливе вживання іменника процес, що дублює сему залежного іменника на -ння є стильовою хибою, у результаті якої в науковому мовленні зростає кількість заяложених мовних штампів. «Їх можна легко позбутися, не використовуючи слово процес механічно й не вдумуючись» [Омельчук С. Нормативне вживання в науковому лінгводидактичному дискурсі віддієслівних іменників на -ння. Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія «Лінгвістика». Вип. ХXVІI. С. 39–49. URL: http://www.linguisticj.stateuniversity.ks.ua/archive/2017/27/9.pdf, с. 42]. 
Часто недоречними в науковому дискурсі є безафіксні девербативи у значенні назви опредметненого процесу, як-от: учені називають механізми вибору; під час добору навчально-тренувальних вправ. Проти поширення безафіксних девербативів для називання дій і мисленнєвих процесів застерігають М. Вакуленко, К. Городенська, Л. Колібаба, О. Курило, В. Олексенко, В. Пілецький, І. Фаріон тощо. З огляду на це в наведених вище прикладах назви опредметнених процесів помилково оформлено девербативами з нульовим суфіксом замість словотвірних моделей на -ння, що виразно передають значення процесуальності. Наприклад: передавання вражень; вибирання; добирання вправ. 
Отже, невмотивоване надуживання віддієслівними іменниками на -ння порушує частиномовний баланс, недоречно підвищує поняттєву насиченість наукового тексту, притлумлює виражальні можливості, ускладнює контекст, породжує канцелярські штампи, призводить до зайвослів’я тощо.

2.2. Типові помилки у вживанні дієслів і дієслівних форм

У кожній мові дієслова становлять одну з найбільших груп у словниковому складі. Разом з іменниками, прикметниками дієслова становлять основу мови. Найбільш точним визначенням цієї частини мови є дефініція М. Жовтобрюха та О. Тихонова: «Дієслово – частина мови, яка означає категоріальне значення процесуальної дії, вираженої в категоріях виду, стану, способу, часу, функціонує в реченні здебільшого як присудок і має свої суфікси» [Жовтобрюх М. А., Кулик Б. М. Курс сучасної української літературної мови. У 2 ч.  Київ, 1965. Ч. 1: підруч. для ф-тів мови і л-ри пед. ін-тів. Вид. 3-тє. 422 c.]. Загалом, дієслово – це частина мови, що суттєво відрізняється від інших наявністю своєрідних морфологічних категорій. Це зумовлено специфікою категоріального значення – процесуальністю дії чи стану. Також специфіку дієслова становлять категорії особи, часу, стану, виду, способу.
Семантика та функціонування різних морфологічних форм дієслів у наукових текстах були предметом уваги українських мовознавців К. Городеньскої, Є. Карпіловської, І. Кочан, Н. Непийводи, Р. Рожанківського, В. Пілецького та ін. Передусім дослідники закцентовували увагу на необхідності надавати перевагу реченням з дієсловами активного стану й уникати конструкцій із предикативами пасивного стану з постфіксом -ся. Як справедливо зауважує З. Куньч, «використання синтаксичних конструкцій з дієслівними формами пасивного стану сьогодні абсолютно необґрунтовано набуло такого поширення, що вже переходить до розряду типових ознак українського науково-технічного мовлення (проблеми ставляться, рішення пропонуються, механізми утворюються, робота виконується, проблеми вирішуються, механізми налагоджуються тощо)» [Куньч З. Уникання пасивних дієслівних конструкцій як елемент культури української мови. Українськиї смисл: збірник наукових праць за ред. проф. А. М. Поповського. 2012. № 1. С. 42–49, с. 42].
Отже, розвідки лінгвістів, а також аналіз емпіричного матеріалу нашого дослідження підводить до висновку, що у сучасній українській літературній мові, зокрема в науковій, спостерігаємо таку тенденцію: досить активне вживання пасивних конструкцій із дієсловами на -ся засвідчує їх поступовий перехід із крайньої периферії до ядра граматичної системи української мови, що суперечить сучасній літературній нормі. Результати наших спостережень засвідчують, що сучасне українське науково-технічне й професійне мовлення суттєво перенасичено дієслівними формами на -ся. Групу зворотних дієслів в українському слововживанні вживають на позначення дії, спрямованої на самого її носія (дитина вмивається), виконувану в інтересах носія дії (люди будуються), вони означають дію двох і більше діячів, яка взаємно спрямована (знайомі листуються). За спостереженнями мовознавця О. Сербенської, іноді дієслівні форми на -ся становлять 40–50 % від усіх використаних дієслівних форм: акцентується увага, налагоджується процес, спростовується позиція, висувається гіпотеза тощо. В українському науковому мовленні варто використовувати дієслова активного стану (акцентували, налагодили, спростували, узагальнили, створили, запропонували). 
Ненормативними є трикомпонентні пасивні конструкції, утворені дієсловом пасивного стану на -ся, іменником або займенником у формі орудного відмінка на позначення суб’єкта дії та іменником у називному відмінку, що позначає об’єкт дії, наприклад: нами проводиться спостереження, текст визначається дослідниками. Такі конструкції властиві книжним стилям російської мови. Цю, нині типову конструкцію українських наукових текстів, треба замінювати органічною активною: ми проводимо велику роботу, дослідники визначають текст. 
Отже, у науковому мовленні на зміну пасивним конструкціям треба активізувати питомі українські моделі: 
– Безособові односкладні речення різних типів (із дієслівною формою на -но, -то; із модальними словами треба, можна в поєднанні з неозначеною формою дієслова тощо): нормативними документами передбачено; дослідникам треба аналізувати; на рисунку показано.
– Неозначено-особові моделі, у яких особу-діяча не названо, але його можна сприйняти як певне коло людей: Одержані результати порівнюють із нормативними або аналізують у динаміці.
– Узагальнено-особові речення, що виражають широкі узагальнення, загальні судження або через форму множини виявляють відтінок співпраці із читачем; активні конструкції з різними формами дієслівних утворень, які передають динаміку думки, точно й влучно відтворюють живе мовлення: Одержані результати порівнюємо із нормативними або аналізуємо у динаміці.
Основним випадком ненормативного вживання пасивних дієслів у науковому мовленні є вживання назви особи-діяча (логічного підмета) у формі орудного відмінка в конструкції з дієсловом у пасивній формі та з граматичним підметом – об’єктом дії. Наприклад, речення Нами були розглянуті різні види оздоблювальних напівфабрикатів, обґрунтовано вибір цукрової мастики для оздоблення проектного виробу, розглянуто технологію виготовлення оздоблювальних напівфабрикатів із цукрової мастики сформульовано за допомогою невластивої для української мови пасивної конструкції. Стилістично правильно цю думку потрібно було б висловити за допомогою звичайної активної конструкції, у якій граматичним підметом виступав би суб’єкт дії: Ми розглянули різні види оздоблювальних напівфабрикатів, обґрунтовали вибір цукрової мастики для оздоблення проектного виробу, розглянули технологію виготовлення оздоблювальних напівфабрикатів із цукрової мастики. Або ж можна цю думку відтворити безособовою конструкцією з модальним предикативним словом треба, необхідно та назвою діяча в давальному відмінку: Нам необхідно розглянути різні види оздоблювальних напівфабрикатів, обґрунтовати вибір цукрової мастики для оздоблення проектного виробу, розглянути технологію виготовлення оздоблювальних напівфабрикатів із цукрової мастики. Ще один приклад: речення Нами аналогічним чином оцінювалися зміни похибок досліджуваних станцій помилкове і з логічного, і з граматичного поглядів, краще сформулювати за допомогою активної моделі: Аналогічно ми оцінювали зміни похибок досліджуваних станцій. Цю ж думку можна відтворити і безособовою конструкцією з незмінюваною дієслівною формою на -но: Аналогічно оцінено зміни похибок досліджуваних станцій.
Різновидом помилкових конструкцій цього типу можна вважати також ті, у яких суб’єктом дії є неістота: Чинним законодавством регулюється порядок створення та використання статутного і резервного капіталу; Ефективність процесу управління банківською ліквідністю оцінюється двома основним характеристиками. Тут можна використати активну конструкцію: Чинне законодавство врегульовує порядок використання статутного і резервного капіталу, можна вжити узагальнено-особову модель: Ефективність процесу управління банківською ліквідністю оцінюємо (оцінюють) двома основними характеристиками. Кожна із запропонованих моделей відповідає традиціям українського літературного мовлення.
Специфіка сучасного наукового мовлення полягає в тому, що особу дослідника намагаються не висувати на перший план, беручи до уваги насамперед предмет його дослідження. Тому, вочевидь, уживання пасивних конструкцій деякою мірою зумовлено тим, що в цих моделях роль суб’єкта-дослідника не враховано, а увагу сконцентровано на об’єкті його діяльності. Однак пасивні моделі, що останнім часом стають неодмінною ознакою українського наукового стилю, знеособлюють мовлення, усувають з вислову активного діяча, позиціонуючи в ролі підмета неживий об’єкт, що часто суперечить як граматичним, так і логічним законам [Куньч З. Уникання пасивних дієслівних конструкцій як елемент культури української мови. Українськиї смисл: збірник наукових праць за ред. проф. А. М. Поповського. 2012. № 1. С. 42–49]. Поява цих моделей у науковому стилі спричинена впливом на нашу мову російського книжного мовлення. Українська ж літературна мова, сформована на народній основі, віддавна відзначалася динамізмом, сконденсованістю думки, і цьому значною мірою сприяла її прив’язаність до активних дієслівних форм. Отож, уживання більшості пасивних моделей є відхиленням від норми літературної української мови.
Термінолог В. Пілецький пише про поширення пасивних конструкцій у науково-технічних текстах: «Однією з найпоширеніших помилок є вживання афікса -ся в дієсловах, що називають лише примусову дію і аж ніяк не можуть позначати дію самочинну. <…> Майже звичними в науковій та технічній мові стали префіксально-суфіксально-постфіксальні пасивно-якісні дієслова на взірець спричинюватися, оброблятися, розроблюватися, вироблятися, ви[від/ пере/при/до/про]мірюватися, які висловлюють статичну ознаку предмета, що підлягає впливові іншого предмета» [Пілецький В. Дієслівні форми та віддієслівні іменники і прикметники в науково-технічній термінології (проблеми творення та функціювання). Проблеми гуманітарних наук. Серія: Філологія. 2016. Вип. 38. С. 236–249. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Pgn_fl_2016_38_27, с. 238].
Усувати ці не властиві українській мові дієслівні терміни на -ся – важлива проблема підвищення культури наукового мовлення. Ось деякі приклади невластивого вживання дієслів, що позначають примусові процеси, замість притаманних дієслів зі значенням процесів самочинних, наведені у статті В. Пілецького [Пілецький В. Дієслівні форми та віддієслівні іменники і прикметники в науково-технічній термінології (проблеми творення та функціювання). Проблеми гуманітарних наук. Серія: Філологія. 2016. Вип. 38. С. 236–249. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Pgn_fl_2016_38_27, с. 238]:

Так часто вживають	Так належить уживати	
скорочуватися / скоротитися (про розмір) 
	коротшати / покоротшати 
	
зменшуватися / зменшитися 
	меншати / поменшати 
	
кристал(із)уватися / скристал(із)уватися 
	кристаліти / скристаліти 
	
зміцнюватися / зміцнитися 
	міцні(ша)ти / поміцні(ша)ти 
	
спалюватися / спалитися 
	горіти / згоріти 
	
розширюватися / розширитися 
	ширшати / поширшати 
	
поліпшуватися / поліпшитися 
	ліпшати / поліпшати 
	
покращуватися / покращитися 
	кращати / покращати 
	
зволожуватися / зволожитися 
	воложчати / поволожчати 
	
Ще одним проблемним питанням є словотвірне оформлення запозичених лексем, зокрема дієслів. Українська мова зазвичай запозичує основу іншомовного терміна-дієслова й адаптує його, додаючи свої афікси. Але часто з інших мов запозичують готові дієслова разом із чужомовними суфіксами, що у вихідній мові служать для творення відповідних частин мови, а в українській – жодного семантичного навантаження не несуть, лише роблять дієслова довшими та немилозвучнішими. Майже усунений з української мови суфікс -ир- (-ір-), що в словах, запозичених з німецької мови, відповідає дієслівному суфіксові -ieren (ремонтувати, а не ремонтирувати). Так само відбувається усування іншомовного суфікса -он- у прикметникових та дієслівних похідниках від запозичених іменників, що не містять цього суфікса в сучасній українській мові [Пілецький В. Дієслівні форми та віддієслівні іменники і прикметники в науково-технічній термінології (проблеми творення та функціювання). Проблеми гуманітарних наук. Серія: Філологія. 2016. Вип. 38. С. 236–249. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Pgn_fl_2016_38_27.].

Наведемо деякі приклади із вищезгаданої статті В. Пілецького:
запозичений іменник	прикметник / дієслово	неправильне дієслово	
акція (action)	акційний / акціювати	акціонувати	
еволюція (evolution)	еволюційний / волюціювати	еволюціонувати	
колекція (collection)	колекційний / колекціювати	колекціонувати	
санкція (sanction)	санкційний / санкціювати	санкціонувати	

У вживанні деяких слів із суфіксом -із- (-из-), запозичених з англійської мови, трапляються морфологічні  помилки, зумовлені тим, що в деяких випадках слова із цим суфіксом і без нього мають різні значення: 
– (з)активувати (програму, речовину тощо – запустити в дію, надати нових властивостей) – (з)активізувати (діяльність тощо – збільшити активність); 
– екранувати (затуляти екраном, захищати) – екранізувати (знімати кіно); 
– гармоніювати (бути в гармонії) – гармонізувати (приводити у відповідність); 
– телефонувати (розмовляти телефоном) – телефонізувати (створювати телефонний зв’язок); 
–  конвеєрувати (пересилати конвеєром) – конвеєризувати (створювати конвеєр).
Водночас цей суфікс, на думку В. Пілецького [Пілецький В. Дієслівні форми та віддієслівні іменники і прикметники в науково-технічній термінології (проблеми творення та функціювання). Проблеми гуманітарних наук. Серія: Філологія. 2016. Вип. 38. С. 236–249. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Pgn_fl_2016_38_27., с. 243], безперечно, надлишковий у дієсловах, що походять від власних назв (ґальванувати, пастерувати, рентгенувати), а також від іменників, що не мають власних суфіксів (стандарт – (за)стандартувати, магніт – (на/за)магнітувати, вітамін – навітамінувати, карбон – (по)карбонувати, каталог – (по)каталогувати, паспорт – (за)паспортувати, синхрон(ність) – (за)синхронувати, шаблон – (за)шаблонувати тощо).
Узагальнивши і систематизувавши емпіричний матнріал нашого дослідження, зауважимо ще деякі помилконебезпечні місця наукового тексту, пов’язані з уживання дієслів і дієслівних форм.
Дієслова недоконаного виду в майбутньому часі можуть утворювати прості форми (реалізуватиму, реалізуватимемо) і складені форми (буду реалізувати, будемо реалізувати). За змістом ці форми рівноцінні, однак аналвтичні утворення частіше вживають в офіційно-діловому та науковому стилях, ніж відповідні їм прості.
У формі майбутнього часу першої особи множини можливі варіантні форми із закінченнями -ем і -емо: готуватимемо і готуватимем, носитимемо і носитимем. Ці варіанти різняться сферами вживання: усічені форми з закінченням -ем використовують лише в розмовному стилі.
Варіантними також можуть бути форми інфінітива: виконувати – виконувать, складати – складать. Ці варіанти нормативні, але в науковому стилі вживають лише форми з суфіксом -ти: застосовувати, використовувати.
Науковій українській мові не властиві активні дієприкметники теперішнього часу. Варто уникати ненормативних форм або замінювати їх іменниками, прикметниками, підрядними означальними реченнями. Наприклад: 
– виступаючий на конференції магістрант – нормативно: магістрант, що виступає на конференції; 
– головуючий на засіданні спеціалізованої вченої ради – нормативно: голова засідання спеціалізованої вченої ради; 
– практичне засвоєння технологічних закономірностей перетворюючої діяльності – нормативно: практичне засвоєння технологічних закономірностей перетворювальної діяльності.  
Отже, активних дієприкметників теперішнього часу на -ачий (-ячий), -учий (-ючий) потрібно уникати, заступаючи їх спільнокореневими або з іншою твірною основою
прикметниками:
панівна ідея (а не «пануюча»)
зворушлива зустріч (а не «хвилююча»)
прийдешнє свято (а не «наступаюче»)
молоде покоління (а не «підростаюче»)
вдумлива людина (а не «думаюча»)
разючі результати (а не вражаючі)
водоплавні птахи (а не водоплаваючі)
домінантний (а не домінуючий)
навколишнє або довколишнє середовище (а не оточуюче середовище)
знеболювальний засіб або засіб для знеболення (а не знеболюючий)
керівна еліта (а не правляча)
іменниками:
доповідач, промовець (а не виступаючий)
завідувач кафедри (а не завідуючий кафедрою)
голова (а не головуючий)
вірянин (а не віруючий)
В українській науковій мові помітна й тенденція до уникнення дієприкметникових форм на -уч-(-юч-) теперішнього часу й заміна їх на -увальн-: Модель несе системоутворюючу і сенсоутворюючу роль у науковому пізнанні (нормативно системоутворювальну та сенсоутворювальну). Аналогічно констатувальний замість констатуючий, формувальний замість формуючий, об’єднувальний замість об’єднуючий. 
Таким чином, конструкції з предикативними формами на -но, -то становлять специфічну рису українського синтаксису і формують ядро пасиву в сучасній українській літературній мові. Опозицію актив / пасив можуть формувати лише перехідні дієслова, пасивними корелятами яких є предикативні пасивні дієприкметники та предикативні форми на -но, -то. Традиційно опозицію актив / пасив становлять і дієслівні форми з постфіксом -ся. У новітніх дослідженнях конструкції з дієсловами на -ся вилучено із парадигми активних-пасивних конструкцій, унаслідок чого вони опинилися на крайній периферії граматичної системи української мови.

2.3. Проблеми нормативного вживання прикметників у науковому мовленні

Прикметник перебуває у тісних граматичних зв’язках з іменниками. Категорії роду, числа, відмінка прикметника сформувалися під впливом іменників. Як частина мови, прикметник протиставляється іменнику і дієслову.
В. Горпинич стверджує, що прикметник – «частина мови з атрибутивною та предикативною функціями , яка має категоріальне значення непроцесуальної ознаки предмета, вираженими синтаксичними категоріями роду, числа, відмінка, категоріями членності/нечленності і суфіксами» [Горпинич В. О. Морфологія української мови: підручник для студентів вищих навчальних закладів. Київ, 2004., с. 89]. Визначальну семантичну особливість прикметника становить те, що він виражає статичну ознаку. Граматична відмінність прикметника від інших частин мови полягає в тому, що він узгоджується з опорним для нього іменником у роді, числі й відмінку. За стосунком до ознаки прикметник з-поміж ознакових слів найближче стоїть до дієслова, але позбавлений на відміну від останнього процесуально-часових характеристик [Вихованець І. Р. Частини мови в семантико-граматичному аспекті: монографія; АН УРСР, Ін-т мовознавства ім. О. О. Потебні. Київ, 1988., с. 157].
Прикметник як частина мови вживається у різних стилях мовлення, у тому числі в науковому. У цьому стилі вживання відносних прикметників кількісно переважає порівняно з іншими розрядами (наукова стаття, термінологічний словник). Вони означають ознаку предмета через його відношення до інших предметів. 
Морфологічна категорія прикметника – ступені порівняння – властива лише якісним прикметникам. В українській мові перевагу варто надавати простій формі. Складена форма вищого і найвищого ступенів порівняння прикметників має відтінок книжності, вживається переважно в науковому й офіційно-діловому стилях паралельно з простою формою: більш ефективний метод, найбільш пріоритетний напрям. 
Найбільш поширеним анормативом у системі прикметника є порушення норм утворення ступенів порівняння прикметників: уживання у більш вужчому значенні – нормативно: уживання у вужчому (або більш вузькому) значенні. 
Рекомендуємо уникати системної помилки щодо утворення ступенів порівняння прикметників. У наукових текстах слід надавати перевагу аналітичним формам вищого та найвищого ступенів. Для утворення найвищого ступеня варто послуговуватися словами найбільш, найменш.
Досить часто в текстах наукових студій трапляються помилки при утворенні прикметників-інтернаціоналізмів [Кочерга О. Проблема прикметника в науковій термінології. Вісник Національного університету «Львівська політехніка». 2002. № 453: Проблеми української термінології. С. 224—227.]. У російській мові багато термінів утворюють від іншомовних слів способом їхнього формального транскрибування, залишаючи іншомовні прикметникові й іменникові суфікси -аль, -ир, -он, -ональ- (al-, -ir-, -ic-, -on-, -onal-), додаючи російські прикметникові суфікси -н, -ск- та ін. Такий спосіб словотворення, властивий російській мові, не відповідає нормі української мови, за якою до кореня додають суфікс -н- без збереження прикметникового іншомовного суфікса. Слова набувають властивого українській мові звучання. Отже, помилково утворені прикметники алгебраїчний (пор. рос. алгебраический), синусоїдальний (пор. рос. синусоидальный), емоціональний (пор. рос. эмоциональный), тенденціозний (пор. рос. тенденциозный) варто замінити нормативними українськими формами: алгебричний, синусоїдний, емоційний, тенденційний.
У науковому мовленні, за нашими спостереженнями, поширені віддієслівні прикметники, що називають здатність бути підданим дії (інтеґровний, йонізовний, (з)руйновний, синтезовний, фільтровний); призначення виконувати дію (інтеґрувальний, йонізувальний, синтезувальний, фільтрувальний); здатність виконувати дію (йонізівний, руйнівний, фільтрівний). Їх неодноразово аналізував В. Моргунюк [Моргунюк В. Творення, вживання та йменування слів, яким властива кате-горія виду. Вісник Нац. ун-ту «Львівська політехніка». Серія «Проблеми української термінології». 2008. № 620. C. 20–25.]. Згадані прикметники найчастіше утворюємо від префіксових перехідних дієслів, додаючи суфікс -н- до дієслівного кореня, якщо він закінчується на приголосний: змін-и-ти / змін-н-ий, згин-а-ти / згин-н-ий, вигой-і-ти / вигой-н-ий, стис-ну-ти / стис-н-ий, розв’яз-а-ти / розв’яз-н-ий, розгад-а-ти / розгад-н-ий, передбач-и-ти / передбач-н-ий. Якщо дієслівний корінь закінчується на голосний, між коренем і суфіксом постає звук в: розли-ти / розли-в-ний, зли-ти / злив-н-ий, розсу-ну-ти / розсу-в-ний. Якщо суфікс -н- з якихось причин не може поєднатися з кінцевим приголосним дієслівного кореня, добираємо видову пару й утворюємо прикметника від неї: перевести / перевод-и-ти / перевід-н-ий, перенести / перенос-и-ти / перенос-н-ий. 
Стосовно вживання прикметників В. Пілецький ставить таке питання, повязане з їх уживанням у наукових текстах: чи не варто замість прикметників у двослівних найменуваннях об’єктів дій просто вживати дієприкметники? І так відповідає на нього: ні, бо прикметник указує на сталу дійову ознаку, а дієприкметник – на тимчасову. Тому, використовуючи дієприкметники в обох функціях, ми наперед погоджуємося зі співіснуванням у мовній свідомості українського науковця багатозначного слова. Безпрефіксові дієприкметники у функції прикметника вказують на сталу ознаку, через що їх доречно використовувати без префікса (Вáрена картопля – улюблена страва багатьох українців. На сцені стояв мішаний хор. У комбінованій структурі відбувається більше складних переходів, ніж у простій), тоді як у функції дієприкметника вони вказують на тимчасову ознаку і потребують префікса та залежного слова (На столі парувала щойно зварена картопля. Щойно змішаний розчин ще не набув однорідного забарвлення. Скомбінована в такий спосіб структура має вищу симетрію, ніж її складники). «Чистий» безпрефіксовий дієприкметник означає «перебування в стані дії»: вáрений – це той, що його саме зараз варять тощо [Пілецький В. Дієслівні форми та віддієслівні іменники і прикметники в науково-технічній термінології (проблеми творення та функціювання). Проблеми гуманітарних наук. Серія: Філологія. 2016. Вип. 38. С. 236–249. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Pgn_fl_2016_38_27., с. 247]. 
Прикметники із суфіксами -овн-, -енн- та -анн- в загальній мові не надто поширені. Цікаво, що деякі слова – незчисленний, незліченний, нескінченний – у словниках подано лише з префіксом не-, хоча в науковій літературі, зокрема математичній, ці прикметники без префікса не- мають надзвичайно високу частотність уживання і є складниками деяких засадничих терміносполук. 
У сучасній науковій мові таких слів значно більше, ніж у мові загальнолітературній. Погоджуємося з думкою дослідників, які вважають, що нині мова відновлює притаманні їй словотворчі моделі. У сучасній науковій літературі дедалі частіше вживають прикметники на кшталт прогнозовний, інтеґровний, реґульовний, зліченний, скінченний тощо. Важливо зазначити, що поширена практика вживати замість таких слів дієприкметники породжує неоднозначність, що не надто помітно в загальній мові, однак суттєво ускладнює рецепцію наукового тексту, особливо коли йдеться про аналіз перебігу реальних процесів та дій [Пілецький В. Дієслівні форми та віддієслівні іменники і прикметники в науково-технічній термінології (проблеми творення та функціювання). Проблеми гуманітарних наук. Серія: Філологія. 2016. Вип. 38. С. 236–249. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Pgn_fl_2016_38_27., с. 248]. 
Віддієслівні прикметники з суфіксом -овн- та пасивні дієприкметники минулого часу у двослівних найменуваннях об’єктів дії різняться семантично: регульовний – такий, що його можна регулювати тоді, коли треба, а регульований – це той, що ми його регулюємо саме зараз; інтегровний – той, що його можна проінтегрувати (і на то є низка критеріїв), інтегрований – той, що його інтеґрування є предметом даного допису. 
Зауважимо також, що українська мова поступово усуває скальковані з англійської через посередництво російської мови прикметники на позначення пасивної здатности із суфіксом -абельн-: (не)читабельний, (не)презентабельний, (не)транспортабельний, (не)комунікабельний тощо. Натомість вона відновлює (чи творить наново) слова з такою самою функцією за допомогою українських суфіксів: (не)читний, (не)презентовний, (не)транспортовний, (не)комуніковний тощо. 
Прикметники, що вказують на призначення виконувати дію чи здатність / властивість виконувати дію (активну здатність), часто мають форму активних дієприкметників, через що, попри вже добре відому тенденцію не вживати активні дієприкметники у невластивій їм функції, наукові тексти рясніють лексемами типу «охолоджуючий напій» (замість охолоджувальний), «керуючий пристрій» (замість керівний), «фіксуючий засіб» (замість фіксувальний) тощо. 
Наведедімо деякі міркування щодо вживання віддієслівних прикметників з суфіксом -івн-. На сьогодні вже майже зовсім втрачено відчуття семантичної відмінності між спільнокореневими прикметниками, що означають призначення до певної функції / дії (рятувальний човен, фільтрувальний пристрій, гартувальний розчин) та здатність / властивість виконувати дію (рятівна соломинка, фільтрівний ґрунт, гартівне середовище). Прикметники, що вказують на призначення до дії, переважно творяться додаванням до дієслівної основи суфікса -льн- (чита-льн-ий, роздава-льн-ий, фільтрува-льн-ий, гостри-льн-ий, дої-льн-ий), а прикметники, що означають здатність предмета виконувати дію, – передусім додаванням суфікса -івн- до дієслівного кореня (гарт-ува-ти – гарт-івн-ий, руйн-ува-ти – руйн-івн-ий, нищ-и-ти – нищ-івн-ий) [Пілецький В. Дієслівні форми та віддієслівні іменники і прикметники в науково-технічній термінології (проблеми творення та функціювання). Проблеми гуманітарних наук. Серія: Філологія. 2016. Вип. 38. С. 236–249. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Pgn_fl_2016_38_27., с. 248]. 
Проаналізований матеріал спонукає до висновку, що попри невелику поширеність прикметників, що вказують на пасивну здатність, у загальнолітературній мові, наукова мова їх гостро потребує, а тому й активно продукує, бо носії фахової мови прагнуть стислих та точних засобів висловлювання абстрактних та вузькофахових видових процесових понять. Науковці творять термінні прикметники інтуїтивно, силою свого мовного чуття. Нові віддієслівні прикметники з нібито малопродуктивними в загальнолітературній мові суфіксами -овн-, -енн-, -анн- дедалі частіше з’являються у фахових словниках та науковій літературі. 

2.4. Відхилення від морфологічних норм у межах лексико-граматичного класу займенників

Займенники як частина мови становлять окремий клас слів. Їм властиві своєрідні лексичні значення і граматичні ознаки. «Займенник – самостійна частина мови, яка не називає предмети, ознаки чи обставини, а лише вказує на них» [Горпинич В. О. Морфологія української мови: підручник для студентів вищих навчальних закладів. Київ, 2004., с. 136].
Займенник як клас слів формувався зовсім інакше, ніж іменники, прикметники, числівники. О. Потебня вважав, що первісно всі слова мови поділялися на дві лексико-семантичні групи: якісні, які називали предмети, якість, обставини та ін.; вказівні, які не називали явищ дійсності. «Давнє ім’я, а також іменники, прикметники і числівники, що виділилися з нього, є словами якісними. Займенники належать до вказівних слів, оскільки вони позбавлені номінативної функції і лише натякають на іменники, прикметники, числівники та прислівники» [Горпинич В. О. Морфологія української мови: підручник для студентів вищих навчальних закладів. Київ, 2004., с. 135]. Займенники функціонують  в усіх стилях мови задля уникнення повторів. При цьому їхню форму треба обов’язково узгоджувати з родом і числом іменників, замість яких ці займенники вжито. Правильно вжиті займенники допомагають пов’язати речення в тексті.
Відомо, що з-поміж численних засобів оформлення міжособистісних, комунікативних відношень у текстах різної тематичної та жанрової належності (зокрема й у зразках наукового дискурсу) найбільшу активність виявляють займенники.
Різні аспекти проблеми вживання особових займенників у наукових текстах з’ясовано у працях Е. Бенвеніста, В. Виноградова, Л. Виготського, В. фон Гумбольдта, А. Коваль, О. Пєшковського, О. Селіверстової та ін. дослідників. У них, зокрема, відзначено, що безпосередніми експліцитними виразниками присутності автора в тексті є займенники першої особи однини і множини. Їх традиційно в лінгвістиці розглядають як категорію, що виражає різноманітні відношення того, хто говорить і думає, до того, про що він говорить і думає.
Стилістичне використання мають функціонально найрозгалуженіші особові займенники, які в контексті вказують на певну особу чи особи (я, ти, він, вона, воно, ми ви, вони). Особові займенники в наукових текстах уживаються згідно з передаванням абстрактно-узагальнювальних значень. Як стверджують дослідники, у наукових текстах практично не використовують форми 2-ї особи і займенники ти, ви, оскільки вони є найбільш конкретними, малий відсоток форм 1-ї особи однини. Найбільш поширені у науковому мовленні абстрактні за значенням форми 3-ї особи і займенники він, вона, воно. Займенник ми, крім уживання у значенні так званого «авторського ми», разом з формою дієслова часто виражає значення різною мірою абстрактності й узагальненості у значенні ‘ми разом’ (я та аудиторія): ми доходимо висновку, ми можемо підсумувати.
Варто звернути увагу на використання займенника я в науковому стилі, адже він замінюється на ми. У процесі розвитку стилю наукових текстів виникла специфічна манера спілкування вченого з аудиторією. Авторське я наприкінці ХІХ – початку ХХ ст. поступово змінилося на ми. Цей прийом у стилістиці називається множинною скромністю, або авторським ми. Така заміна була пов’язана із загальним процесом позбавлення індивідуальності у манері викладу.
Ми зафіксували такі найпоширеніші відхилення від морфологічних норм у межах лексико-граматичного класу займенників: саме завдяки ньому – нормативно: саме завдяки йому; їх науковий керівник  –  нормативно: їхній науковий керівник; з других джерел – нормативно: з інших джерел.
В українській науковій мові послуговуються вказівними займенниками цей, той, такий з прийменниками, що визначають логічні зв’язки між частинами висловлювання: в тому випадку, з цією метою. Уживають також означальні займенники інший, увесь, заперечний займенник жоден, натомість не доречні в науковому тексті неозначені займенники щось, дещо, що-небудь. 
Займенники він, вона, воно, вони у мовленні є замінниками слів, що позначають як назви істот, так і назви різних предметів, тому їх уживають переважно після іменників, указуючи на них. У науковому стилі простежується тенденція до невживання цих займенників, натомість використовуються багаторазові повтори.
Займенник воно не вживається в науковому стилі зі значенням вказівності (Що воно буде?), неозначеності (Що воно таке?), зі значенням частки (Ось воно як), бо надає мовленню просторічного відтінку.
Присвійні займенники мій, твій, ваш, наш, свій, його за значенням і граматичними ознаками близькі до прикметника. У науковому стилі ці займенники не є поширеними у вживанні.
Займенники усякий, будь-який, кожний близькі за значенням, але не тотожні. У розмовній мові їх можна взаємозамінювати тоді, коли необхідно виділити якийсь предмет з групи однорідних; в інших випадках заміна не можлива. Стилістичне забарвлення цих займенників теж різне: усякий позначений відтінком розмовності; будь-який і кожний — нейтральні.
Відносний займенник який уживається в усіх стилях мови, коли треба вказати на якісний характер ознаки. Займенник котрий вживається за необхідності підкреслити вибір осіб, предметів, ознак з ряду однорідних. Слід уникати вживання в науковому стилі відносного займенника котрий у значенні який, що надає мовленню просторічного характеру [Мацько JI. І., Кравець JI. В. Культура української фахової мови: навч. посіб. Київ, 2007. 360 с.].
Відносний займенник чий вказує на належність предмета. Його вживання є характерною ознакою книжного мовлення, зокрема наукового.
У текстах наукового стилю не вживають неозначених займенників, утворених за допомогою часток аби-, казна-, хтозна-, оскільки вони мають розмовне забарвлення.
В українській мові російському слову «любой» відповідає займенник «будь-який», а російське «другой» перекладається як «інший».
Щоб уникнути помилок уживання займенників, варто пам’ятати такі російсько-українські паралелі:

Російська мова	Українська мова	
до сих пор 	до цього часу	
каждый в отдельности 	кожний зокрема	
в свою очередь	у свою чергу	
в таком случае	у такому разі (випадку)	
лучше всего	краще за все, якнайкраще	
между тем	тимчасом, проте	
прежде всего	насамперед, передусім, перш за все,
найперше	
тем более	тим більше, тим паче, поготів	
тем временем	тим часом, поки там що	

Висновки до розділу 2

Науковий текст є мовленнєвим твором абстрактно-узагальненого характеру. Він завжди насичений великою кількістю абстрактно-узагальнених за значенням мовних одиниць. Це пов’язано з необхідністю визначення та передавання наукової інформації в найбільш узагальненому вигляді, у відриві від конкретних ситуацій і безпосередніх учасників спілкування.
Доведено, що невмотивоване надуживання віддієслівними іменниками порушує частиномовну співмірність, недоречно підвищує поняттєву насиченість  наукового тексту, зменшує виражальні можливості, синтаксичну невимушеність і природність його, ускладнює контекст, породжує канцелярські штампи, спричиняє зайвослів’я тощо. Отже, замість позанормативного використання віддієслівних іменників із суфіксом -к(а), що є назвами результату процесу, умотиваними є поширені в українській літературній мові словотвірні моделі на -нн(я), -енн(я), що виразно передають значення процесності.
Проаналізовано типові помилки, пов’язані з уживанням пасивних дієслівних конструкцій, а також виявлено, як це відображається на таких ознаках мовної культури, як правильність, змістовність, точність, логічність, відповідність ситуації тощо. Доведено, що основним шляхом встановлення національної ідентичності в синтаксисі наукової мови є вживання замість пасивних конструкцій із дієсловами на -ся активних конструкцій (двоскладних, неозначено-особових), які в будь-якому контексті зберігають стилістичну нейтральність, та речень із предикативними формами на -но, -то.
Замість активних дієприкметників в українській мові варто вживати прикметники, іменники, пасивні дієприкметники, дієприслівники, підрядні речення тощо: фраза, не имеющая смысла → беззмістовна фраза; использующаяся модель → використовувана модель; падающая волна → набіжна хвиля; затухающие колебания → згасні [згасливі] коливання; бегущий, движущийся → рухомий тощо.
Нові віддієслівні прикметники з нібито малопродуктивними в загальнолітературній мові суфіксами -овн-, -енн-, -анн- дедалі частіше з’являються у фахових словниках та науковій літературі. Наш аналіз свідчить, що ці прикметники утворено згідно за притаманними українській мові словотворчими моделями і що такі моделі можуть бути високопродуктивними в науковій мові, зокрема в описах нових явищ та пов’язаних із ними понять.
Займенники функціонують  в усіх стилях мови задля уникнення повторів. При цьому їхню форму треба обов’язково узгоджувати з родом і числом іменників, замість яких ці займенники вжито. Правильно вжиті займенники допомагають пов’язати речення в тексті.

РОЗДІЛ 3
 МЕТОДИКА ОПАНУВАННЯ МАГІСТРАНТАМИ-ФІЛОЛОГАМИ МОРФОЛОГІЧНИХ НОРМ У ПРОЦЕСІ ВИВЧЕННЯ 
КУЛЬТУРИ НАУКОВОЇ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ

3.1. Значення дисципліни «Культура наукової української мови» у формуванні мовно-мовленнєвої компетентності фахівця освітньої галузі

В умовах незалежної Української держави активізувався розвиток наукового стилю. Основними його рисами є понятійність, предметність, об’єктивність, точність, логічність, аргументованість викладу. На сьогодні, наприклад, розроблено проект типової програми кандидатського іспиту з української мови (за професійним спрямуванням) «Українська наукова мова», автори якого – П. Гриценко, С. Єрмоленко, А. Пономаренко, С. Чемеркін [Українська наукова мова (Типова програма кандидатського іспиту з української мови) / П. Ю. Гриценко та ін. Дивослово. 2010. № 8. С. 34–35.]; укладено програми спецкурсів, зокрема з «Основ наукового мовлення» Т. Симоненко, що ґрунтується на сучасних підходах особистісно орієнтованого навчання, враховує принципи антропологізму та антропоцентризму, наступності та системності в підготовці майбутнього вчителя-словесника [Симоненко Т. В. Основи наукового мовлення. Програма спецкурсу. Черкаси, 2006. 52 с.].
Культура наукової української мови – це окрема галузь мовознавства, яка, використовуючи дані історії літературної мови, граматики, лексикології, стилістики, словотвору, виробляє наукові критерії оцінювання мовних явищ. О. Семеног виділяє три аспекти, які охоплює поняття «культура наукової мови»: нормативний, що передбачає знання літературних норм і вміння застосовувати їх у науковому мовленні; комунікативний, що пропонує відбір мовних засобів, які найкраще виконують завдання наукового спілкування; етичний, пов’язаний із дотриманням норм поведінки, повагу до учасників спілкування, доброзичливість, тактовність [Семеног О. М. Культура наукової української мови: навч. посіб. Київ, 2010. 216 с., с. 10]. Нормативний аспект, на нашу думку, є надзвичайно важливим, адже від того, наскільки культура мовлення педагога відповідає нормам літературної мови, значною мірою залежить формування інтелектуального потенціалу країни. У вітчизняній лінгводидактиці бракує студій, які б висвітлювали лінгводидактичні засади опанування культури наукової мови в процесі навчання в магістратурі, що зумовлює актуальність нашої розвідки.
Актуальність розширення суспільних функцій української мови в її державному статусі передбачає зростання уваги до культури наукової мови. Нині вчені говорять про потребу «всебічної» атестації мови науки як «своєрідної семіотичної системи» [Формановская Н. И. Речевое общение: коммуникативно-прагматический поход: монографія. Москва, 2002. 216 с.] з огляду на необхідність навчання культури наукової мови студентів вишів. Проблема формування культуромовних умінь студентів-філологів висвітлена в розвідках К. Глуховцевої, Ж. Горіної, О. Семеног, Т. Симоненко та ін. У зв’язку із цим цілком закономірним є викладання курсу «Культура наукової української мови» – дисципліни, що ознайомлює магістрантів із сучасною мовною науковою картиною світу, сприяє підвищенню якості мовної комунікації в науково-професійній сфері діяльності, формуванню основ індивідуальної мовної компетентності. 
Метою цієї дисципліни є сформувати високий рівень мовної компетентності майбутнього фахівця в науково орієнтованому навчанні, поглибити знання студентів про сучасні норми наукового мовлення, навчити їх самостійно творити мовну стратегію  в сучасній науковій комунікації. Г. Кузнєцова зазначає, що «роль науки в розвитку суспільства надзвичайно зросла. Однак для ефективної й раціональної наукової діяльності не досить лише спеціальних фахових знань, не менш значущою є комунікативна підготовка, володіння основами культури мови, відомостями про науковий стиль, його особливості, оскільки «мовна якість» наукового тексту свідчить про його практичну цінність й теоретичну довершеність» [Г. Кузнецова, с. 215 ]. 
Завдання дисципліни «Культура наукової української мови»: 
‒ поглибити знання про науковий стиль української мови; 
‒ сформувати уявлення про сучасний стан української наукової мови, мовні засоби наукового тексту, основи наукової майстерності; 
‒ спонукати до нормативного використання засобів наукової мови; 
‒ удосконалити технології роботи з українським науковим текстом, уміння і навички мовностилістичного аналізу україномовного наукового тексту; 
‒ формувати мовний смак, мовне чуття, давати аргументовану оцінку тій чи тій науковій творчості. 
 У результаті вивчення навчальної дисципліни «Українська наукова мова» майбутні магістри філології повинні знати: 
‒ специфічні риси усної та писемної форм наукового стилю української літературної мови, основні жанрові різновиди наукового стилю, стильові ознаки української наукової мови;
‒  правила побудови і культури читання наукового тексту, особливості анотування, реферування наукових джерел; 
‒ мовні засоби організації наукової інформації в науковому тексті, основи й техніки наукового редагування, саморедагування, перекладу наукових праць;
‒ мовностилістичні ресурси української літературної мови; 
‒ композиційно-логічну побудову усної наукової доповіді, повідомлення, виступу; 
уміти: 
‒ аналізувати тексти наукового стилю різних жанрів відповідно до рівня розвитку сучасної української літературної мови; 
‒ створювати і редагувати текст наукової роботи згідно з вимогами наукового стилю, зокрема й із застосуванням інформаційних технологій; 
‒ трансформувати науковий текст у його усно-інформативний різновид, пристосований до сприймання слухачів; 
‒ користуватися технікою наукового редагування, саморедагування; 
‒ володіти культурою усного виступу, брати участь у науковій дискусії.
Погоджуємося з думкою Л. Мацько, Г. Денискіної, що «організація і проведення наукового дослідження та оформлення його у вигляді кваліфікаційної роботи має на меті сформувати у спеціалістів стійкий інтерес до наукового дослідження, поглибити й поширити (за рахунок опрацювання першоджерел) теоретичні знання, опанувати вміння творчо застосовувати теоретичні знання з різних дисциплін, критично оцінювати фахову літературу, самостійно здобувати дослідним шляхом нові знання» [Мацько Л. І., Денискіна Г. О. Українська наукова мова (теорія і практика): навч. посіб. Тернопіль, 2011. 272 с., с. 119]. Це потребує передусім умінь працювати з мовою науки – «засобами мови, що характеризують усі функціонально-стильові різновиди наукової сфери спілкування; специфічною системою граматичних і семантичних засобів вираження знакових одиниць, які становлять ядро і периферію наукового стилю» [Семеног О. М. Культура наукової української мови: навч. посіб. Київ, 2010. 216 с., с. 10]. З огляду на це майбутній фахівець-освітянин має знати основні ознаки і якості наукового мовлення, володіти фонетичними, орфоепічними, акцентуаційними, орфографічними, лексичними, словотвірними, синтаксичними, стилістичними, пунктуаційними нормами української мови, опанувати закони наукового мовлення. Крім того, науковцеві-початківцю необхідно знати й основні стандарти, чинні нормативні документи щодо оформлення науково-дослідних робіт; слід набути вмінь працювати з текстами наукового стилю, відшукувати необхідні для наукового дослідження відомості в сучасному інформаційному просторі. 
Отже, у молодого науковця передусім має бути сформована установка й усвідомлена готовність щодо оволодіння законами наукового мовлення, або законами мисленнєво-мовленнєвої діяльності, в основу яких покладено риторичні принципи кількості – дозованості висловлювання; якості – етос мовця; відношення – релевантності й відповідності темі висловлювання; елокутивності мовлення – правильності, ясності, виразності, доступності, багатства. Ці принципи є найважливішими маркерами мовної поведінки особистості. 
Формування мовної наукової поведінки, готовності науковця-початківця на високому рівні продукувати наукові праці, гідно їх репрезентувати має ґрунтуватися, на думку Н. Савчук, на таких критеріях: 
– усвідомлення студентами-спеціалістами ролі й місця культури наукової української мови  в системі лінгвістичних дисциплін; у їхньому професійному становленні; 
– теоретичне володіння і практичне оперування основними поняттями і категоріями культури наукової української мови; знаннями про науковий стиль: історію розвитку і становлення; сферу реалізації, основну мету, функції, ознаки, мовні особливості, підстилі, жанри (первинні, вторинні, великі, малі), типи мовних висловлювань (опис, розповідь, розповідно-описовий, міркування), термінологію наукового стилю; 
– практичне володіння технологією опрацювання текстів наукового стилю, прийомами їх читання, продукування, аналізу; здобуття й усвідомлене засвоєння знань про норми усного і писемного наукового мовлення; 
 – уміння виконувати повний/частковий лінгвостилістичний аналіз наукового тексту; 
– здатність поєднувати знання з культури наукової української мови з фаховою мовою в подальшій професійній діяльності [Савчук Н. М. Підготовка майбутніх спеціалістів у процесі викладання культури наукової української мови. URL: https://dspace.udpu.edu.ua/jspui/bitstream/6789/3290/1/pidgotovka_spezialistiv.pdf ]. 

3.2. Методика навчання внормованого наукового мовлення

Нині у вищих навчальних закладах відбувається інтенсифікація викладання української наукової мови шляхом упровадження різноманітних технологій навчання, що забезпечує свободу вибору студентами форм і методів навчання. Сьогодні проблемами наукової комунікації є невміння висловлюватися логічно й грамотно, аргументувати свою думку, збагачувати свої висловлювання мовними етикетними формулами, насичувати їх лексичними одиницями професійної мови, термінологією, вести дискусію. Тому надзвичайно актуальним є пошук таких шляхів навчання мови наукового спілкування, що сприяли б її ефективному опануванню. 
Вважаємо, що когнітивно-комунікативний підхід зможе стати запорукою успішного оволодіння науковою мовою. Когнітивно-комунікативний підхід знайшов трактування й розвиток у працях сучасних вітчизняних лінгводидактів (О. Горошкіної, І. Дроздової, Л. Мамчур, А. Нікітіної, О. Пентилюк, Т. Симоненко та ін.). Проблемою когнітивного й комунікативного підходів до навчання мови займалися такі науковці, як І. Зимня, С. Ніколаєва, Т. Самосенкова, С. Шатілов, О. Леонтьєв, В. Бєлянін, В. Дем’янков, Н. Тализіна та ін. 
М. Пентилюк, аналізуючи нові освітні технології, зазначає: «Когнітивна та комунікативна методики спрямовані на виконання головного завдання мовної освіти в сучасних умовах – формування комунікативної компетенції того, хто вивчає мову, і цілком відповідає загальноєвропейським орієнтирам із питань мовної освіти. Кожна з цих методик має свої завдання, але, інтегруючись, вони виконують головну функцію – формування й подальший розвиток мовної особистості на засадах неперервної мовної освіти» [Пентилюк М. Розвиток української лінгводидактики в контексті державного стандарту базової і повної освіти в україні. Вісник Львівського університету. Серія філолічна. 2010. Вип. 50. С. 123–130., c. 126].
Становлення когнітивної лінгвістики стало серйозним кроком у розвитку когнітивного підходу до навчання мови. «Когнітивний» (від лат. cognitio – знання, пізнання) підхід формально пов’язується з опублікованою в 1967 році У. Найсером програмною роботою «Когнітивна психологія». У своїй роботі він запропонував провести аналіз розумової діяльності за допомогою експериментальних методик психології та фізіології з метою обґрунтування необхідності врахування специфіки психічних процесів для підвищення когнітивної здатності людини.
З позицій когнітивної лінгвістики, мова – це засіб отримання, збереження, оброблення, кодування й трансформування знань. Основними ж завданнями когнітивної лінгвістики є аналіз природи мовної компетентності людини, опис організації її внутрішнього лексикону, вербальної пам’яті, дослідження пізнавальних процесів і ролі мови у їх реалізації. Як зазначає О. Виноградова, когнітивні аспекти функціонування особистості та інтелект людини виявляються якраз у мові [Виноградова Е. Когнитивный аспект современных целей обучения иностранным языкам. Университетские чтения: материалы научно-методических чтений ПГЛУ. Ч. IX. Пятигорск, 2011. С. 35–40., с. 37]. Мовна особистість реалізується через здатність людини здійснювати різні види мовленнєвої та мисленнєвої діяльності й виконувати різноманітні комунікативні ролі в процесі соціальної взаємодії.
Когнітивність у навчанні мови передбачає врахування таких категорій, як знання, пізнання, мислення, сприймання, інтелект. Метою когнітивної методики є :
– опанування глибинних значень змістових структур тексту (що втілюють мотиви й інтенції автора задля формування вмінь адекватного сприймання текстової інформації й створення власних висловлювань відповідно до комунікативної мети й наміру);
– розвиток пізнавальної активності, підвищення інтересу до вивчення української мови;
– виховання національної самосвідомості, поваги до мовних традицій українського народу й бажання наслідувати естетичні й етичні норми спілкування [Мушировська Н. В. Роль когнітивно-комунікативного підходу в оптимізації процесу викладання української мови за професійним спрямуванням. Наукові записки Національного університету «Острозька академія». Серія «Психологія і педагогіка». 2010. Вип. 29. С. 138–143., с. 139].
Когнітивний підхід у навчанні української мови спирається на вимогу усвідомленості у викладанні. Усвідомленість може належати як до суб’єкта діяльності (усвідомлення себе, рефлексія), так і до змісту, процесу діяльності. Навчання певних лінгвістичних явищ повинно спиратися на мислення й дії, що лежать в основі розуміння і використання цих явищ у мовленні. Таке усвідомлення може відбуватися у два етапи:
– усвідомлення мовного правила, за яким виконується та чи інша мовленнєва дія;
– усвідомлення проміжних операцій, із яких складається та чи інша навичка, тобто усвідомлення програми дії [Мушировська Н. В. Роль когнітивно-комунікативного підходу в оптимізації процесу викладання української мови за професійним спрямуванням. Наукові записки Національного університету «Острозька академія». Серія «Психологія і педагогіка». 2010. Вип. 29. С. 138–143., с. 139–140].
Когнітивна методика ґрунтується на загальнодидактичних і лінгводидактичних принципах навчання, з-поміж яких провідними вважаємо такі:
– особистісний – орієнтування на особистість;
– етнокультурологічний – навчання української мови в контексті української культури;
– інтегративності – інтеграція здобутої пізнавальної інформації, спільна творча діяльність;
– емоційності – збагачення позитивними емоціями;
– креативності – забезпечення результативної творчої діяльності;
– активної пізнавальної спрямованості – формування мотивації в засвоєнні лінгвістичних знань, спроектованих на ефективне спілкування в науково-професійній сфері.
Конкретизувати мету й завдання когнітивної технології навчання можна у вигляді таких положень: 
1. Когнітивний розвиток.
2. Привласнення знань і формування способів діяльності відповідно до вимог стандарту навчання.
3. Формування інформаційної компетентності, під якою розуміємо сукупність умінь використовувати інформацію, що надходить із різних джерел, для рефлексивного контролю й адаптивної зміни власної поведінки. 
4. Формування критичного мислення: уміння проводити розходження між фактичними відомостями й оцінними судженнями; уміння виділяти логічні види зв’язку; уміння виділяти специфічні предметні види зв’язків; уміння виявляти фактичні й логічні помилки в міркуваннях; уміння відрізняти істотні докази від тих, що не стосуються справи; уміння розмежовувати обґрунтовані й необґрунтовані оцінки; уміння формулювати обґрунтовані висновки на основі отриманої інформації.
Таким чином, вважаємо, що в магістерській освіті лінгводидактична робота, спрямована на формування нормативного аспекту культури наукової української мови в майбутніх магістрів філології, має здійснюватися в аспекті актуалізованих часом національних пріоритетів, відбуватися на ґрунтовних лінгвістичних засадах, з використанням інтерактивних методів навчання, що розвивають у магістрантів-філологів бажання до творчої та продуктивної праці; спонукають до активних дій, досягнення успіхів і мотивують їхню поведінку; сприяють відпрацьовуванню вмінь, необхідних для успішної науково-професійної діяльності. Надаємо перевагу діалоговому навчанню, у ході якого відбувається взаємодія викладача зі студентами, спільне вирішення поставлених завдань, взаєморозуміння, розвиток особистісних якостей. Солідаризуємося з думкою О. Горошкіної про те, що «провідними характеристиками вищої освіти стають системність, творча активність викладача і студента, формування наукового мислення, створення особистісно орієнтованого освітнього простору, суб’єкт-суб’єктний характер відносин викладача і студента тощо» [Горошкіна О. Лінгводидактичні засади викладання курсу «Методика викладання лінгвістичних дисциплін» у магістратурі. Вісник ЛНУ імені Тараса Шевченка. 2012. № 24 (259).  Ч. ІІ. С. 119–127., с. 124].

3.3. Система вправ і завдань як засіб опанування морфологічних норм наукової мови

Дидактична система навчання в магістратурі реалізується через культурологічний, лінгвістичний, полікультурний, соціокультурний, методологічний компоненти [Копусь О. А. Модель формування фахової лінгводидактичної компетентності майбутніх магістрів філології. Наука і освіта. № 8. 2012. С. 78–83., с. 82]. Урахування культурного й соціального чинників у процесі опанування норм наукового стилю актуалізує соціокультурний аспект вивчення української наукової мови та сприяє формуванню соціокультурної компетентності майбутнього магістра філології – інтегративної властивості особистості, що виражається в гармонії етнокультурознавчої (знання про народ – носія і творця культури, національний характер, суспільно-державний устрій, здобутки в галузі освіти, культури, особливості побуту, традиції, звичаї), етнолінгвістичної (здатність сприймати мову в її культуроносній функції, з національно-культурними особливостями, яка передбачає знання мовних одиниць, у тому числі з національно-культурним компонентом семантики, і вміння використовувати їх відповідно до соціально-мовленнєвих ситуацій), соціолінгвістичної (знання особливостей національного мовного етикету й невербальної поведінки та навички врахування їх у реальних життєвих ситуаціях, здатність організовувати мовленнєве спілкування відповідно до комунікативної ситуації, соціальних норм поведінки та соціального статусу комунікантів) компетентностей [Усик О. Ф. Формування соціокультурної компетентності студентів філологічних спеціальностей у процесі вивчення гуманітарних дисциплін : автореф. дис.  … канд. пед. наук : спец. 13.00.09 – теорія навчання. Кривий Ріг, 2010. 20 с., с. 8–9]. 
Усі складові соціокультурної компетентності взаємопов’язані поняттям культурного та соціального контекстів, і оволодіння ними має відбуватися комплексно. Культурний контекст передбачає знання реалій, спільних для всього народу-носія, а соціальний – знання соціальних умов спілкування, прийнятих на конкретному історичному етапі розвитку суспільства. Тому соціокультурна компетентність – важлива складова опанування норм наукового стилю, зокрема морфологічних.
Методика вивчення морфології – один із провідних розділів загальної методики навчання української мови в середніх навчальних закладах різних типів. Основне її призначення – забезпечувати системний підхід у навчанні мови, оскільки вивчення фонетики, лексики, словотвору, а також робота з орфографії й пунктуації може бути результативною тільки за умови нерозривного зв’язку з морфологією [Практикум з методики навчання української мови в загальноосвітніх закладах: модульний курс, с. 143]. Морфологія як розділ мовознавства має пізнавальне та практичне значення.  Пізнавальне проявляється в тому, що подається систематичне знання про мову, що сприяє розумовому розвитку. Практичне значення доволі широко спектру, адже без базового знання морфології інші розділи мовознавства опанувати неможливо.
Морфологічні особливості наукового стилю української мови полягають у деякій обмеженості використовуваних граматичних форм і частій повторюваності деяких частин мови. Так, у мові науки переважають іменники і прикметники. До того ж переважають іменники, що означають неістоти, збільшується використання слів середнього роду і форм однини; з-поміж відмінкових форм перше місце посідає родовий відмінок. Службові частини мови в науковому стилі поповнюються за рахунок самостійних частин мови, насамперед іменників. Наприклад, у значенні прийменників уживаються в міру, в силу, за певних обставин, у разі потреби, у випадку, згідно з тощо. Оволодіння частинами мови шляхом виокремлення граматичних ознак слів, що належать до різних граматичних класів, розмежування родових і видових понять, класифікації морфологічних явищ спрямоване на вдосконалення логічного мислення.
«Вправи – основний засіб реалізації навчального матеріалу в змісті позакласних занять і навчання мовленнєвої діяльності» [Пометун І. О. Сучасний урок. Інтерактивні технології навчання: наук.-метод. посіб., с. 65]. У сучасній лінгводидактиці вправи є основним засобом навчання писемного наукового мовлення. При цьому відзначимо, що вправи мають становити систему, в якій кожен наступний вид вправи ускладнюється порівняно з попереднім. Усі вправи повинні утворювати безперервний ланцюг, наприкінці виконання якого у студентів будуть сформовані вміння та навички продукувати писемні наукові тексти. Вправи мають бути різного типу, щоб розвивати та вдосконалювати різні вміння та навички писемного мовлення, посилювати мотивацію студентів до самостійного продукування наукових текстів.
Услід за С. Шатіловим [Шатилов С. Ф. Методика обучения немецкому языку в средней школе.] розуміємо систему вправ як спеціально організоване в навчальних умовах одно- чи багаторазове виконання окремої операції, декількох операцій або дій мовного чи мовленнєвого характеру. С. Лазаренко поділяє вправи на три види: когнітивно-збагачувальні, репродуктивно-діяльнісні і професійно-творчі [С. Лазаренко. Система вправ для навчання анотування та реферування іноземних громадян на заняттях з української мови, с. 21]. 
Формування в майбутніх магістрів філології вміння вмотивовано використовувати різні морфологчні категорії в усних і писемних текстах відбувається  шляхом моделювання, проектування, прогнозування різних комунікативних ситуацій, що вможливлює формування нового якісного стану професійної компетентності майбутнього магістра філології, рівня  його загальної та академічної культури.
Для опанування майбутніми магістрами філології морфологічних норм наукового мовлення доцільно, на нашу думку, використовувати такі типи когнітивно-розвивальних вправ:
– аналітичні, пов’язані з аналізом текстового матеріалу;
– комунікативні, що передбачають залучення до активної комунікативної діяльності, спрямовані на формування інтелектуально-креативних здібностей: мовного чуття, дару слова, мислення, мовлення, уяви, уваги, спостережливості тощо;
– асоціативні, які спонукають до виявлення емоційно-чуттєвого ставлення до тексту й навчального матеріалу;
– дослідницькі, що передбачають залучення до творчості через пошук, шляхом створення й розв’язання проблемних ситуацій [Бойкарова Л. Когнітивно-комунікативна методика навчання української мови. Гірська школа Українських Карпат. 2013. № 10. С. 231–235. URL: http://nbuv.gov.ua/j-pdf/gsuk_2013_10_60.pdf., c. 234]. 
Розробляючи систему вправ з редагування наукового тексту, ми виходили з того, що науковий стиль належить до книжних стилів літературної мови, для яких характерною є низка спільних умов функціонування та мовних особливостей (монологічний характер, точний відбір мовних засобів, уживання і повторюваність термінів тощо). 
Аналіз мовних і стилістичних особливостей наукового тексту є необхідним етапом роботи у процесі редагування твору наукової літератури. Вважаємо, що така робота має бути проведена на різних рівнях: лексичному, морфологічному, синтаксичному, стилістичному. Власне літературне редагування здійснюється на таких трьох рівнях:
1) робота над мовою і стилем на рівні слова;
2) робота над мовою і стилем на рівні словосполучення і речення (передбачає роботу над вираженням семантико-синтаксичних відношень всередині речення);
3) робота над мовою і стилем на рівні складного синтаксичного цілого (передбачає роботу над вираженням семантико-синтаксичних відношень між реченнями у складній синтаксичній єдності)  [Сенкевич М. П. Работа редактора над языком и стилем научных произведений. Москва, 1969., с. 6].
Орієнтуючись на ці рівні, ми розробили систему вправ із редагування, враховуючи такі положення: 
1. У процесі роботи над словом варто насамперед оцінити співвідношення між уявленням автора про слово і загальномовним (або властивим стилю наукової літератури) його значенням з урахуванням його додаткового забарвлення. Слово оцінюється з урахуванням його оточення, контексту.
Варто звертати особливу увагу на точність слововживання. Треба враховувати семантику слова, значення, властиве йому в літературній мові, лексичну сполучуваність, стилістичні особливості, сферу поширення.
2. Аналізуючи зв’язок слів у словосполученні й реченні, треба враховувати те, що між мовними одиницями наявні різноманітні відношення, наприклад, означення й означуваного, обставинні тощо. Треба вміти ідентифікувати й виправляти помилки у поєднанні слів (в узгодженні й керуванні, у сполученні однорідних членів речення), у поєднанні речень. 
3. Треба вміти узгоджувати свою правку з усталеною у літературній мові нормою. 
Утім треба також ураховувати, що норма може бути різною залежно від умов і завдань спілкування, при цьому відхилення від норми іноді бувають зумовлені певним стилістичним чи експресивним завданням. Головне завдання мовностилістичної правки тексту полягає у поліпшенні форми, через яку проявляється зміст твору.
Виконуючи завдання з редагування наукового тексту, філологи-магістранти повинні усвідомлювати те, що, редагуючи мову, ми прагнемо допомогти авторові донести до читача зміст твору, думки й емоції його автора. Через покращення мовної форми тексту покращуємо, поліпшуємо, увиразнюємо його зміст, посилюємо його вплив, полегшуємо сприйняття й розуміння. «Редактор має досягти ясності, зрозумілості, простоти, дохідливості і точності викладу, чистоти і правильності мови. І це є його першочерговим завданням при редагуванні текстів. Від реалізації цього завдання значною мірою залежить дієвість твору» [Завгородня Л. В. Основи літературного редагування та коректури: навч. посіб. Черкаси, 2010. 164 с., с. 89].
Магістранти у процесі мовностилістичної правки наукового тексту мають чітко усвідомлювати, що під нормою мови розуміють загальноприйняте вживання, яке закріпилось у мові й рекомендоване граматикою, словниками, довідниками. Для писемного тексту існують такі норми: 1) лексичні – розрізнення значень і семантичних відтінків слів, лексична сполучуваність; 2) граматичні – вибір правильного закінчення, синтаксичної форми; 3) стилістичні – доцільність використання мовновиражальних засобів у конкретному контексті, відповідній ситуації спілкування; 4) орфографічні та пунктуаційні – правопис. Керуючись критеріями мовної норми, філологи-магістранти у процесі редагування вчаться оцінювати правильність чи помилковість форм, висловів, словосполучень, синтаксичних конструкцій, які вживаються у писемних чи усних текстах.
Правильність чи помилковість уживання тих чи інших одиниць студенти повинні кваліфікувати, виходячи з таких критеріїв:
– функціональної здатності (функціональною вважають таку мовну одиницю, яка утворена за відповідною моделлю)
– відповідність до системи (мовна одиниця має бути утвореною згідно з системою);
– відповідність суспільним потребам і звичкам.

Висновки до розділу 3

Культура наукової мови вимагає знання норм літературної мови та вміння застосовувати їх у науковому мовленні; відбирати мовні засоби, які якнайкраще виконують завдання наукового спілкування; дотримуватися норм поведінки, доброзичливості, тактовності; досліджувати психологічну природу мовленнєвих помилок і фактори впливу на їх появу; вивчати специфіку лексичної та граматичної семантики наукового тексту.
Реалізація мети вивчення наукової української мови спонукає до вирішення таких завдань: з’ясувати рівень готовності учасника навчального процесу до продукування текстів наукового стилю; оволодіти поняттями й категоріями дисципліни (мова, мовлення, наукова мова, культура наукової мови, культура наукового мовлення, мовна норма, літературна мова, культуромовна особистість, науковий стиль (дискурс), інтертекстуальність, модель продукування тексту тощо); довести значущість технології роботи з текстами наукового стилю, а саме: техніка читання текстів наукового стилю; анотування, конспектування, компресування, тезування, цитування, ремінісцювання, реферування, формулювання власних висновків; створювати структурно й мовно довершені тексти наукового стилю в їх жанровому різноманітті (анотація, стаття, доповідь, відгук, рецензія); виробити вміння проводити науковий експеримент, апробовувати результати наукового дослідження, описувати, зіставляти й узагальнити їх; формулювати висновки; оволодіти етичними нормами наукового спілкування, основами майстерності наукового виступу-захисту наукової роботи. 
Потреба вдосконалення студентами – майбутніми педагогами, які навчаються за освітнім рівнем «магістр», норм наукової мови, зокрема морфологічних, є актуальною. Сучасний спеціаліст, що здобуває освітній рівень магістра, – насамперед науковець, а організація і проведення наукового дослідження вимагають написання власного тексту та оформлення його у вигляді магістерської роботи, що неможливо без мовних навичок і вмінь у галузі наукового мовлення, у тому числі й у сфері опанування морфологічних норм.
Під час дослідження якості писемного наукового мовлення магістрантів-філологів було виявлено, що в них недостатньо сформовані вміння редагувати власні наукові роботи, що потребує вдосконалення культури писемного наукового мовлення. Відповідно до цього було розроблено систему вправ та завдань з метою формування вмінь магістрантів-філологів вдосконалювати власне писемне мовлення, особливу увагу ми звертали на опанування морфологічних норм наукового стилю.
Формування й удосконалення мовленнєвої наукової культури студентів педагогічної галузі в умовах стрімкого розвитку науки, високої культурно-трансляційної здатності української мови і її знакових наукових продуктів потребує пильної уваги викладачів вищої школи.

ВИСНОВКИ

Наукову діяльності й науковий текст як «інформаційний генератор, якому властиві риси інтелектуальної особистості» [Лотман Ю. М. Семиотика культуры и понятие текста. Структура и семиотика художественного текста: Труды по знаковым системам. Тарту, 1981. Вып. 12. –  С. 3–18., с. 5–6] завжди усвідомлювали як специфічну царину і, відповідно, наукові тексти ставали об’єктом лінгвістичного студіювання. Наука визначається у системі культури як чинник формування людини, розвитку її здібностей, соціально-професійних орієнтацій та усвідомлення нею свого ставлення до світу, прилучення до соціальної естафети знання. Смисл наукового тексту не зводиться до суми значень мовних одиниць, що його утворюють, він значно ширший: ускладнений екстралінгвальними чинниками пізнавальної діяльності, специфікою комунікації в науковій сфері,  а також принципом кумуляції (накопичення) знання, тобто відкритий у позатекстовий простір, інтегрований у соціокультурний контекст його побутування.
Текст – це писемний або усний мовленнєвий масив, що становить лінійну послідовність висловлень, об’єднаних у тематичну і структурну цілісність. Він є обов’язковим елемнтом комунікативного процесу, допомагає фіксувати, зберігати і передавати інформацію в просторі й часі. Текст як складне смислове утворення має низку характеристик. У сучасній лінгвістиці сукупність текстових властивостей  пов’язують з поняттям текстуальності, основними критеріями якої є когезія, когерентність, інформативність, інтернаціональність, інтертекстуальність. 
Науковий текст має нормативно-прагматичні особливості, що об’єднують норми, пов’язані з традиціями наукового викладу, з канонами, яких має дотримуватись автор, щоб залишатись у межах стилю і мати право очікувати бажаних результатів. Тексти наукового стилю створюються в результаті наукових досліджень чи теоретичних узагальнень і поширюються з метою інформування спеціалістів про процеси, результати та останні здобутки науки. Незалежно від конкретної сфери знання, змістом наукової літератури є сама наука – ідеї і факти, закони і категорії, досліджені вченими. Наукова робота не вважається завершеною, якщо її результати не закріплені в писемній формі для передавання в часі та просторі.
Мові наукового тексту притаманні свої граматичні особливості. Абстрактність та узагальненість наукової мови проявляються в особливостях функціонування різноманітних граматичних, зокрема морфологічних, одиниць, що виявляються у виборі категорій і форм, а також ступеня їх поширеності в тексті. Назви понять у науковому стилі переважають над назвами дій, це приводить до меншого вживання дієслів і більшого вживання іменників. При використанні дієслів помітна тенденція до їх десемантизації, тобто втрати лексичного значення, що відповідає вимозі абстрактності, узагальненості наукового стилю. Це проявляється в тому, що велика частина дієслів у науковому стилі функціонує в ролі зв’язкових: бути, називатися, вважатися, стати, ставати, робитися, здаватися, полягати, складати, володіти, визначатися, представлятися та ін. Є значна група дієслів, що виступають у якості компонентів дієслівно-іменних сполучень, де головне смислове навантаження припадає на іменник, що позначає дію, а дієслово виконує граматичну роль (позначаючи дію в самому широкому сенсі слова, передає граматичне значення способу, особи і числа): приводити до виникнення, до порушення, до розкріпачення; проводити розрахунки, обчислення, спостереження. Десемантизація дієслова проявляється в переважанні у науковому тексті дієслів широкої, абстрактної семантики: існувати, відбуватися, мати, з’являтися, змінювати(ся), продовжувати(ся) та ін. Для наукової мови характерне використання дієслівних форм з ослабленими лексико-граматичними значеннями часу, особи, числа, що підтверджується синонімією структур пропозиції.
Абстрактність і узагальненість наукової мови проявляється в особливостях уживання категорії виду дієслова в українській мові: близько 80 % становлять форми недоконаного виду, що є більш абстрактно-узагальненими. Деякі дієслова доконаного виду використовуються в стійких зворотах у формі майбутнього часу, що синонімічний справжньому позачасовому: розглянемо..., речення набуде вигляду. 
У результаті аналізу семантичної структури займенника ми встановлено, що її багатозначність зумовлена лінгвальними (функціонально-стилістичними, текстовими) та екстралінгвальними (індивідуально-авторськими) чинниками. Наявність у семантичній структурі займенника ми постійного компонента, який позначає мовця, автора тексту, доводить його функціональність як одного із засобів авторизації в наукових текстах.
Згідно з нашими спостереженнями часто помилки виникають унаслідок комп’ютерного перекладу, який завжди потребує редагування. Окреслену проблему досліджують науковці Т. Шаталова, І. Сивицька, А. Загнітко, В. Комісаров, В. Акуленко та ін. Вони вказують на необхідність детального дослідження типології помилок, що виникають під час машинного перекладу і формування навичок редагування технічного тексту. Зокрема, наголошують, що під час комп’ютерного перекладу порушуються, зокрема, морфологічні норми української мови, отже, мають місце морфологічні анормативи, а саме: неузгодженість числівників з іменниками: два чоловіка (правильно чоловіки); неврахування наявності різних типів і варіантів закінчення в родовому і давальному відмінках іменників чоловічого роду другої відміни: терміна виконання (замість терміну — тривалість дії); помилки, пов’язані з невідповідністю української системи прийменникових конструкцій російській: по науковій роботі (правильно з наукової роботи), при таких умовах (замість за таких умов); неправильний переклад стійких зворотів: у відповідності з (правильно відповідно до); неправильне утворення ступенів порівняння: самий розповсюджений (правильно найбільш розповсюджений, найрозповсюдженіший).
Сучасний освітній простір потребує якісної мовної освіти, спрямованої на формування широкого кола лінгвістичних знань, умінь і навичок, у тому числі й у сфері опанування нормативного аспекту наукового мовлення.
У роботі  з’ясовано роль і місце культури наукової української мови в системі мовознавчих дисциплін та у професійному становленні фахівця-філолога, у формуванні його мовнокомунікативної, стилістичної компетентностей.
Культура мови сучасного фахівця виявляється не тільки в ґрунтовній мовнокомунікативній підготовці, що передбачає дотримання норм літературної мови, вміння висловлюватися правильно й виразно, використовуючи за призначенням різні стилістичні мовні засоби, а також у вільному послуговуванні нормативною національною науковою мовою в усіх підстилях у письмовій та усній формах. Мовна якість наукової продукції суттєво впливає на її теоретичну і практичну цінність. Сучасний рівень культури мови науки засвідчує більше проблем, ніж позитивних процесів на цьому полі діяльності. Причинами такого стану є недостатня мовнокомунікативна, стилістична компетентність фахівців, що мають справу відповідно до сфери своєї діяльності з опрацюванням необхідної професійної інформації, укладанням спеціальних текстів. Також існує й об’єктивна причина, яка значно перешкоджає розвитку національних наукових мов, – традиційне домінування в міжнародному науковому просторі англійської мови як глобальної мови науки.
Результати дослідження розширюють уявлення сучасної філології стосовно окремих аспектів складного феномену помилкології у дискурсивному просторі наукової комунікації. 

ПЕРЕЛІК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ