Міністерство освіти і науки України
Глухівський державний педагогічний університет
Кафедра зарубіжної літератури

Давиденко Г.Й., Чайка О.М.

Історія зарубіжної літератури
ХІХ – поч. XX ст.

Навчально-методичний комплекс
для самостійної роботи студентів, кредитно - модульної і дистанційної форм навчання та екстернату

Зміст
Передмова…………………………………………………………..........................
Розділ І. Організаційно-методичні матеріали……………………….....................
І.1. Навчальна програма курсу «Історія зарубіжної літератури XІX – поч. ХХ ст.».............................................................................................................................
І.2. Робоча програма………………………………………………….....................
І.3. Перелік художніх текстів для обов’язкового читання і вивчення напам’ять
Розділ ІІ. Лекційні матеріали……………………………………...........................
Лекція 1. Естетика і поетика романтизму................................................................
Лекція 2. Німецький романтизм Е.Т.А.Гофман. Г.Гейне........................................
Лекція 3. Англійський романтизм. Дж.Г.Байрон. П.Б.Шеллі.……........................
Лекція 4. В.Скотт – засновник жанру історичного роману………........................
Лекція 5. Французький романтизм. В.Гюго.............................................................
Лекція 6. Жорж Санд – письменниця-феміністка................…..............................
Лекція 7. Американський романтизм В.Ірвінг. Ф.Купер. Н.Готорн.....................
Лекція 8. Детективна література. Е.По. А.Конан - Дойл………….......................
Лекція 9. Польський романтизм. Адам Міцкевич.................……….....................
Лекція 10. Критичний реалізм. Проспер Меріме......………………......................
Лекція 11. Французький реалістичний роман ХІХ ст. Ф.Стендаль.................…..
Лекція 12-13. Творчість Оноре де Бальзака............................................................ 
Лекція 14. Творчість Гюстава Флобера..........................………….........................
Лекція 15-16. Англійський реалістичний роман. Чарльз Діккенс.....….................
Лекція 17. Художній світ В.Теккерея……….............…………….........................
Лекція 18. Американська поезія трансценденталізму. У.Уїтмен...........................
Лекція 19. Ш.Бодлер – предтеча символізму……………......................................
Лекція 20. Особливості розвитку літератури кін. ХІХ – поч. ХХ  ст. .................
Лекція 21-22. Естетична програма символізму. П.Верлен. А.Рембо....................
Лекція 23. Символізм у французькій літературі кін. ХІХ – поч.. ХХ ст. С.Малларме. М.Метерлінк.......................................................................................
Лекція 24-25. Гі де Мопассан – представник критичного реалізму.......................
Лекція 26. Натуралізм у французькій літературі. Еміль Золя................................ 
Розділ ІІІ. Практичний курс………………………………………...........................
ІІІ.1. Практичні заняття……….....………………………………...........................
Заняття 1.Е.Т.А.Гофман „Крихітка Цахес на прізвисько Ціннобер”. Механічні відносини між людьми, засновані на диктатурі матеріальних цінностей............
Заняття 2. В.Скотт. „Айвенго”. Об’єктивність зображення історичного процесу і соціальних відносин у романі...................................................................
Заняття 3. В.Гюго „Собор Паризької Богоматері”. Процес вивільнення людської свідомості з-під влади церковно-аскетичних догм. Пробудження третього стану.............................................................................................................
Заняття 4. Н.Готорн „Золото царя Мідаса”. Засудження прагнення до збагачення як основної мети життя..........................................................................
Заняття 5. Е.По. Новели („Вбивство на вулиці Морг”, „Викрадений лист”, „Золотий жук”). Принцип дедуктивного мислення................................................
Заняття 6. П.Меріме „Кармен”. Правдивість зображення місцевого колориту і справжнього іспанського характеру........................................................….............
Заняття 7. Ф.Стендаль „Червоне і чорне”. Показ трагедії сучасної людини у побутовому злочині...................................................................................................
Заняття 8. Оноре де Бальзак „Гобсек”. Тема золота і деградації особистості.....
Заняття 9. Гроші як рушійна сила і фатум суспільства у романі О. де Бальзака „Батько Горіо”............................................................................................................
Заняття 10. Г.Флобер „Пані Боварі” – конфлікт між мрією і реальністю..…......
Заняття 11 -12. Ч. Діккенс „Домбі і син”. Ідея згубності людської пихи.............
Заняття 13. Гуманістичні традиції та їх втілення у повісті Ч.Діккенса „Різдвяна пісня у прозі”............................................................................................
Заняття 14. Гі де Мопассан „Пампушка”. Патріотизм французів, ненависть до загарбників і війни взагалі.......................................................................................
Заняття 15. М.Метерлінк. Втілення принципів символістської драми у п’єсі „Синій птах”...............................................................................................................
Заняття 16. Пошуки нових засад і форм зображення світу й відтворення людських почуттів у творчості Г.Аполлінера.........................................................
Заняття 17. Відображення фізіологічних аспектів людського життя та його соціальної панорами у романі Е. Золя “Жерміналь”..............................................
ІІІ.2. Тематика самостійної роботи і методичні рекомендації до її виконання...
ІІІ.3. Контрольна робота і методичні рекомендації до її написання....................
ІІІ.4. Коригуючи матеріали: тести, орієнтовні запитання до заліку та іспиту…..
ІІІ.5. Критерії оцінювання знань студентів………………..........………...............
Розділ IV. Додатково-бібліографічний………………….........…………..............
ІV.1. Додаткові навчальні матеріали……………………......…………..................
ІV.2. Словник термінів і понять………………………......………………..............
ІV.3. Бібліографія……………………………………………………. ……….........

ПЕРЕДМОВА
Курс “Історія зарубіжної літератури ХІХ – поч. ХХ ст.” – передостання  із гуманітарних дисциплін, яку вивчають студенти педуніверситетів незалежно від обраної ними форми навчання. Тому перед викладачем стоїть відповідальне завдання - залучити їх до скарбниці світової літератури ХІХ – поч. ХХ ст., зацікавити неперевершеними творами даного періоду, пробудити бажання прочитати їх, осмислити і  зміцнити  підвалини духовності, моралі.
Програмою курсу передбачено: 
•	Виявлення світового значення та особливостей розвитку зарубіжної літератури ХІХ – поч.. ХХ ст.;
•	розкриття специфіки естетичних систем даного періоду;
•	характеристика художніх напрямків;
•	аналіз етапів літературного розвитку і творчості найвагоміших письменників;
•	вивчення закономірностей взаємодії загальних тенденцій, національного і особистого  в літературному процесі;
•	засвоєння теоретичних знань у межах вивчення питань формування літературних жанрів, еволюції художньої форми.
На вивчення курсу  навчальними закладами  відводиться різна кількість  годин. Мінімальна кількість  аудиторних годин  – 130: 52 годин – лекції, 34 годин – практичні заняття, 44 годин – самостійної роботи. На заочній формі навчання кількість годин значно зменшена. На лекції відводиться 14 годин, на практичні заняття – 8 години.
Дисципліну можна викладати і за кредитно – модульною системою. Компонування тем на модулі  подано у робочій програмі для  денної форми навчання. Результати діяльності студентів оцінюються за 100-бальною системою.
Оцінювання можна проводити за такими формами контролю: поточний -  виступ на практичному заняття  (до 5 балів), ведення читацького щоденника (до 5 балів), вивчення творів на пам’ять (до 5 балів), виконання домашніх індивідуальних занять (до 40 балів-кожне індивідуальне завдання оцінюється до 5 балів; тематичний  (за модулем) контроль (тестування) – до 50 балів(кожна правильна відповідь оцінюється в 1 бал). Підсумковий контроль – виставлення   семестрової оцінки студентам, які опрацювали теоретичні теми і практично засвоїли їх. Усі оцінки виставляються у  відомість.
За результатами поточного контролю та виконання домашніх індивідуальних завдань студенти, які отримали від 90 до 100 балів можуть бути звільнені від підсумкового контролю та отримати оцінку “відмінно”, від 80 до 90 балів - “добре”, від 70 до 80 балів - “задовільно”. 
Для заочної форми навчання передбачається написання домашньої контрольної роботи за варіантами.
У результаті вивчення предмета студенти повинні  вміти:
•	вирізняти основні методологічні підходи до змісту та характеру цінностей художніх творів зарубіжної літератури ХІХ – поч. ХХ ст.;
•	користуватися категоріальним апаратом  літератури даного періоду;
•	орієнтуватися в основних філософських концепціях  світової літератури;
•	усвідомлювати світобачення й світорозуміння перехідної доби (кін. ХІХ – поч. ХХ ст.);
•	розрізняти різні жанри художньої творчості й видів мистецтва;
•	володіти творчим підходом до аналізу творів художньої літератури у контексті даного періоду;
•	збагачувати власну духовну культуру через самоосвіту.
Завдання посібника – сприяти вивченню та засвоєнню основних питань з теорії та історії зарубіжної літератури ХІХ – поч. ХХ ст.  для стаціонару та заочної (дистанційної) форми навчання студентів ВНЗ І - ІV рівня акредитації.
Він складається із чотирьох розділів. У першому розділі подається навчальна програма курсу “Історія зарубіжної літератури ХІХ – поч. ХХ ст.”, варіанти “Робочої програми”, перелік художніх текстів для обов’язкового читання  і вивчення напам’ять. До посібника подається електронний варіант хрестоматії художніх текстів українською мовою. У випадку відсутності перекладу подаються тексти російською мовою. У другому розділі студентам запропоновані лекційні матеріали з кожної теми, які  передбачено робочою програмою. Після теми подаються питання для самоконтролю. Розділ третій - практичний курс, побудований як аналіз одного окремого твору. Практичні заняття вимагають: план, завдання для підготовчого періоду і список літератури. До них подані інструктивно – методичні матеріали. Тема практичних занять методично виправдана, оскільки сприятиме більш поглибленому засвоєнню тексту з метою кращого його розуміння, отримання естетичної насолоди від читання, конкретизації уявлення про творчість окремих митців. Практичні заняття передбачають теми,  необхідні майбутньому вчителю  в його педагогічній роботі, оскільки всі вони включені у шкільну програму. У цьому ж розділі подається тематика для СРС і методичні рекомендації до її виконання, домашня контрольна робота за варіантами і методичні рекомендації до її написання (для заочної форми  навчання), коригуючі матеріали: тести, орієнтовні запитання для іспиту та заліку, критерії оцінювання знань студентів. Четвертий розділ – додатково – бібліографічний. У ньому подаються додаткові навчальні матеріали: логічні схеми, ілюстрації, карти, словник термінів і понять, відповідей до тестів, бібліографія.
   Посібник стане в нагоді студентам гуманітарних факультетів вищих навчальних закладів освіти.

НАВЧАЛЬНА І РОБОЧА
                  
ПРОГРАМИ

З КУРСУ

„ІСТОРІЯ ЗАРУБІЖНОЇ  
ЛІТЕРАТУРИ
 		ХІХ – поч. ХХ ст.”

Розділ І. Організаційно-методичні матеріали

І. 1. Навчальна програма курсу „Історія зарубіжної літератури 
ХІХ - поч. ХХ ст.” 

ПОЯСНЮВАЛЬНА ЗАПИСКА до курсу "ЗАРУБІЖНА ЛІТЕРАТУРА"
Мета курсу:
1. дати уявлення про закономірності літературного розвитку від доби античності до кінця XX ст.;
2.	 дати  поглиблений  аналіз  найвидатніших творів  світової літератури, особливу  увагу приділити творам, які входять у шкільну програму та програми інших середніх навчальних закладів;
3.	при викладанні курсу враховувати специфіку фахової підготовки студентів філологічного факультету, розширити їх літературну освіту, поглибити розуміння художнього слова, звернути особливу увагу на компаративістичний аспект викладання літератур; враховуючи  специфіку заочної  форми   навчання,   звернути   особливу  увагу  на  між   предметні   зв'язки   і   самостійне опрацювання студентами історико-літературного матеріалу;	
4.	у процесі  вивчення курсу виявити українсько-зарубіжні зв'язки на рівні тематичних мотивів, образів;
5.	давати інформацію про переклади творів зарубіжних письменників українською мовою.
 
Завдання:  дати  студентам літературну освіту,  сформувати  навички  самостійної роботи, вміння аналізувати складні літературні явища, дослідити творчу лабораторію письменника, випрацювати науковий і методичний підхід при вивченні художньої природи творів різних жанрово-видових форм.
Зміст і принципи побудови навчального процесу передбачають читання лекцій, проведення практичних занять, індивідуальних занять (співбесіди по прочитаних текстах), керівництво самостійною роботою, в процесі самостійної роботи студенти знайомляться з визначеними художніми текстами, а також критичною літературою, виконують завдання по аналізу художнього тексту.
У процесі викладання курсів викладачі здійснюють міжпредметні зв'язки, звертаючись до країнознавства, історії культури, філософських, педагогічних, політологічних ідей різних епох і народів.
Студенти повинні оволодіти навичками налізу художніх текстів, розуміти особливості художньої мови різних епох, знати художню природу жанрів і стилів, вміти застосовувати інші літературознавчі терміни і поняття при аналізі художніх явищ минулого і сучасного.

ЗАРУБІЖНА ЛІТЕРАТУРА XIX  ст.
Романтизм
Вступ. Французька революція 18 ст. і зарубіжна література. Романтизм: ґенеза терміну, поняття „преромантизму". Романтизм як метод і літературний напрям. Проблема національної своєрідності романтизму в різних країнах Європи. Головні етапи розвитку романтизму.
Німецький романтизм.   Періодизація,   головні   течії;   романтична естетика: літературознавча  теорія   і   творчість   Ф.Шлегеля.   Ієнський   гурток.   Творчість   Ф.Гельдерліна. Гейдельберзький гурток.
Творчість Е.Т.А.Гофмана: естетичні погляди. Етапи творчості. Музика і образ музиканта; двомірність і принципи її втілення у творах Гофмана. Художня своєрідність творів Гофмана: двомірність і принципи її втілення; подвійна функція фантастики; двоплановість композиції, романтична іронія. Вплив Гофмана на європейські літератури.
Англійський романтизм. Історична характеристика періоду. Розвиток і періодизація англійського романтизму. Романтичний тип творчості: У.Блейк, поети „озерної школи": Шеллі, Кітс.
Творчість Дж.Г.Байрона. Етапи життя і творчості. Еволюція героя „Паломництво Чайльд - Гарольда". „Східні поеми". Романтична поетика циклу. Творчість Байрона після 1816 р.: поема „Мазепа", драматургія, роман у віршах „Дон Жуан".
Творчість В.Скотта: поетична діяльність; естетичні принципи; герой і народ в романах. Скотт творець жанру історичного роману.
Французький романтизм. Історична характеристика періоду. Національна своєрідність і головні етапи розвитку.
Творчість В.Гюго: передмова до „Кромвеля" - маніфест романтизму. Драматургія і поезія. Романна творчість В.Гюго: проблематика, образна система, поетика. Місце В.Гюго в літературі 19ст.
Жорж Санд: естетичні погляди, етапи творчості. Романна творчість: своєрідність романтичного конфлікту і образу романтичного героя. Літературно-критична діяльність Ж.Санд.
Романтизм в Польщі: А.Міцкевич - засновник і теоретик польського романтизму. Періодизація творчості. Збірка "Поезія", поеми „Дзяди" „Гражина", „Конрад Валленрод". „Пан Тадеуш", поезії „Кримські сонети". Міцкевич і Україна. Ідеї й образи Ю.Словацького.
Американський романтизм. Хронологія і періодизація, національна своєрідність і представники. В.Ірвінг - творець американської новели: „Книга шкитців".
Творчість Ф.Купера. Пенталогія про Шкіряну Панчоху. Образ ідеального романтичного героя.
Творчість Е.По: проза і поезія. Естетичні принципи, мотиви і образи. Місце творчості Е.По в світовій літературі.
Н.Готорн: естетичні погляди жанрова своєрідність творів, моральний ідеал письменника.
Творчість Г.Лонгфелло: міфи американських індіанців і поема „Пісня про Гаявату" . Фольклорна основа поеми.

 Реалізм
Історичні передумови розвитку в європейській літературі 19 ст., специфіка розвитку, ознаки, провідні жанри і герої, головні теми і проблеми. 
Реалізм в літературі Франції.  Політична ситуація і розвиток літератури у 30-40-і роки; становлення літературної критики; тема сучасності; тема революції.
Поезія Беранже: головні теми і образи пісень Беранже; еволюція творчого методу, значення пісні Беранже для сучасників.
Творчість Ф.Стендаля: філософські, політичні і естетичні погляди. „Ваніна Ваніні" як ескіз до „Червоного і чорного". Італійська тема в творчості Стендаля. Романна творчість: „Червоне і чорне", „Люсьєн Левен"; „Пармський монастир": проблематика, новаторство у зображенні картин війни. Особливості творчого методу Стендаля.
Творчість Проспера Меріме: жанрова і стильова специфіка; інтерес до української і російської історії і літератури.
Творчість О.Бальзака: головні етапи творчого шляху; задум циклю „Людська комедія". Повість „Гобсек". Проблематика роману „Батько Горіо". Структура і зміст романів Бальзака. Бальзак і Україна.
Літературний рух у Франції 50-70-х років; реалізм середини століття. Творчість Г.Флобера: філософські, естетичні і політичні погляди. „Пані Боварі" як новий тип психологічного роману; повість „Проста душа".
Німецька література. Нові тенденції в літературі 30-40-х років. Творчість Г. Гейне: „Книга пісень"; поезія і проза в контексті суспільно-політичного розвитку країни. Новаторство Гейне.
Англійська література. Естетика класичного реалізму 30-40-х років. Творчість Ч.Діккенса: етапи життя і творчості; „Олівер Твіст". „Домбі і син": соціально - сатиричні романи: творчість 60-х. Значення творчості Діккенса.
Творчість У.М.Теккерея: етапи творчості, еволюція реалізму і світогляду письменника: історичний роман. „Ярмарок суєти", проблема „роману без героя". Місце і значення Теккерея.
Бельгійська література: специфіка суспільного життя середини 19 ст. і рух за національну літературу; творчість Ш. де Костера: жанрова своєрідність „Фламандських легенд".
Американська література. Творчість У.Уїтмена: ідеї і образи поезії . „Листя трави", новаторство, особливості творчого методу.
Особливості літературного процесу у 19 ст. Романтизм і реалізм як жива традиція, на яку спирається література 20 ст. 
ЗАРУБІЖНА ЛІТЕРАТУРА к. XIX - поч. XX  ст.
Вступ. Особливості світобачення і літературного процесу к. XIX - поч. XX ст. Хронологічні межі. Крах гуманізму. Ніцше і Достоєвський як ключові постаті у формуванні моделі "людина і світ" межі століть. Виникнення і сутність "декадансу", модернізм, естетична природа і визначальні риси. Головні течії модернізму.
Нереалістичні явища в літературі Західної Європи межі століть. Символізм. Філософські засади та естетичні принципи символізму. Поняття про символ. Творчість П.ВЕРЛЕНА. Аналіз поетичних збірок "Сатурналії", "Вишукані свята", "Добра пісня". 36. "Романси без слів" та її місце в творчому доробку поета, "поетичне мистецтво" - маніфест творчості Верлена. Особливості поетики творів Верлена. 
Імпресіонізм. Поезії А.РЕМБО. Провідні мотиви ранньої творчості ("Шукачки вошей", "Мої мандри", "Коваль" та ін.). Символістська поетика вірша "П'яний корабель", образ ліричного героя. Новаційні художні принципи в сонеті "Голосівки" та зб. "Осяяння". Теорія яснобачення А.Рембо і модель розвитку європейського символізму.
Натуралізм. Естетична основа, філософські засади, головні принципи. Е.ЗОЛЯ як теоретик і практик натуралізму. Структура циклу "Ругон-Маккари", проблематика, поетика (проблема творчого методу, розробка нових художніх прийомів). Провідні теми і проблеми роману "Жерміналь".
Естетизм. Естетизм як концепція творчості і філософія життя О.ВАЙЛЬДА. Теорія естетизму ("Занепад брехні", "Пензель, перо і отрута", передмова до "Портрету Доріана Грея"). Естетичні принципи Вайльда у романі "Портрет Доріана Грея", їх відбиття у казках Вайльда ("Щасливий принц", "Соловейко і троянда") та драматургії ("Соломія"). Нове розуміння прекрасного, сутності творчості і ролі митця у "Тюремній сповіді" Вайльда ("Із безодні").
Неоромантизм. Визначальні риси. Тенденції неоромантизму в англійській літературі межі століть: пригодницькому романі Р.Л.СТІВЕНСОНА ("Острів скарбів", "Чорна стріла"); науково-фантастичній повісті Стівенсона і А.Конан-Дойла; детективному жанрі А.КОНАН-ДОЙЛА (цикл творів про Шерлока Холмса); соціальному романі Е.Л.ВОЙНІЧ ("Овід"), анімалістських оповіданнях і творах для дітей Д.Р.КІПЛІНГА ("Книга джунглів", "Друга книга джунглів", "Просто казки для маленьких дітей").
Критичний реалізм, його своєрідність та характерні риси.
Соціально-психологічне спрямування у західноєвропейському реалізмі межі століть. Творчість Гі де МОПАССАНА. Художня своєрідність та тематичне розмаїття новел Мопассана ("Пампушка", "Стара Соваж", "Мати потвор", "Місячне сяйво" та ін.). Соціально-психологічний роман Мапассана. Проблематика романів "Життя", "Любий друг". Проблема творчого методу.
"Роман-трагедія" Томаса ГАРДІ. Циклізація романів. Головні теми і мотиви "Романів характерів і середовища". Категорія трагічного і психологізм у розкритті характерів роману "Тесе із роду д'Ербервілів".
Творчість Марка ТВЕНА. Гумор Твена, зв'язок з національною традицією і фольклором (зб. "Славнозвісна жаба-стрибунка із Калаверасу"). Соціально-психологічний роман "Про поганого хлопчика" ("Пригоди Тома Сойєра", "Пригоди Гекельберрі Фінна"): проблематика, система образів, модель світу, художні особливості.
Драматургія межі століть. Символістська драма М.МЕТЕРЛІНКА. "Театр мовчання". Проблематика п'єс "Сліпі", "Там, всередині". Філософська казка "Синій птах", символіка, казкова умовність твору, система образів. Художня своєрідність п'єс Метерлінка.
Авангардистські течії в літературі І пол. XX ст.: кубізм, дадаїзм, сюрреалізм. Поезії Г.АПОЛІНЕРА. Еволюція поетичного мислення від неоромантизму до "ноем-розмов" і "віршів-малюнків" (зб. "Алкоголі", "Каліграми. Вірші Миру і війни"). Вплив естетики кубізму на пошуки нових поетичних форм. Поетичний дискурс Аполінера в контексті раннього авангардизму. Аполінер і сюрреалізм. Сюрреалістична поетика А.Бретона, П.Елюара та літературні маніфести сюрреалізму. Характерні риси естетики сюрреалізму: "автоматичне письмо", звернення до підсвідомості, алогізм, принцип асоціативних зв'язків.
Список художніх творів
Нім. Гофман Малюк Цахес, на прізвисько Ціннобер. Гауф     Каліф-лелека. Гаданий принц. Карлик Ніс. 
Грімм Пані Метелиця. 
Англ. Байрон Паломництво Чайльд-Гарольда.(1,2 пісні) Корсар. Мазепа.
В.Скотт Айвенго. 
Фр. В.Гюго Собор Паризької богоматері.
Жорж Санд     Консуело
Польськ. А.Міцкевич	Гражина.       Кримські сонети.
Америк. В.Ірвінг       Ріп Ван Вінкль.
Н. Готорн        Мідас, золотий король.
Д. Купер Слідопит. Останній з могікан. Піонери. Прерія. Звіробій (один за вибором)
 Г.Лонгфелло Пісня про Гайавату.
Е.По     Золотий жук. Чорний кіт.   Вбивство на вулиці Морг, (інші 3 новели)
Фр. Бальзак Гобсек. Батько Горіо.
Стендаль. Червоне і чорне. Ваніна Ваніні. П.Меріме Кармен. Маттео Фальконе. 
Г. Флобер Пані Боварі. 
Ш.Бодлер Квіти зла. 
Англ. Ч.Діккенс Пригоди Олівера Твіста.
Ш.Бронте Джен Ейр. Нім. Г.Гейне Книга пісень Амер. Уїтмен Листя трави.
Література:
Хрестоматії, антології, збірки текстів Европейская поэзия XX века. М, 1977. Зарубежная литература XIX века. М., 1977.
Зарубежная литература. Романтизм. Хрестоматия историко-литературных материалов. М., 1990.
Литературные манифесты западноевропейских романтиков .М., 1980. Поэзия английского романтизма XIX века. М, 1975. Співець. Із світової поезії кінця XVIII- першої половини XIX ст. К, 1972.
Посібники.
Алексеев М.П. Из истории английской литературы. М.:Л., 1960.
Берковский Н.Я. Романтизм в Германии. Л., 1973.
Ванслов В.В. Эстетика романтизма. М, 1966.
Гиждеу С. Лирика Генриха Гейне. М., 1983.
Дьяконова Н.Я. Английский романтизм. Проблемы эстетики. М, 1978.
Европейский романтизм. М., 1973.
История немецкой литературы. В 5-ти т. - Т.З, Т.4.- М, 1966.
История всемирной литературы. В 9-ти т. - Т.6, Т.7. -М, 1989.
История зарубежной литературы XIX в./ Под ред Соловьевой Н.А.- М., 1991.
История зарубежной литературы XIX века (Ч.І, II) /Под ред. Михальской Н.П.. - М, 1991.
История итальянской литературы XIX - XX веков. М, 1990.
История польской литературы -В	т. Т. - М, ...
Клименко Е.И.Английская литература первой половины XIX века. Л, 1971.
Ковалев Ю.В. "Молодая Америка". Л, 1971.
Ковалев Ю.В. Эдгар Алан По. Новеллист и пгш. -Л., 1984.
Литературная история Соединенных Штатов Америки. В 3-х т. Т.2, Т.З.- М, 1978.
Лібман З.Я. Чарльз Діккенс. - К, 1982.
Михальская Н.П. Чарльз Діккенс. - М, 1987.
Моруа А. От Монтеня до Арагона. М., 1983.
Наливайко Д.С. Віктор Гюго. Життя і творчість. К, 1076.
Наливайко Д.С., Шахова К.О. Зарубіжна література XIX сторіччя. Доба романтизму. - К, 1997.
Неупокоева И.Г.  Ревоюционно-романтическая  поэма первой  половины  XIX  века.  
Опыт типологии жанра. М., 1971.
Павличко С.Д. Джордж Байрон. Життя і творчість. К, 1988.
Реизов Б.Г. Творчество Вальтера Скотта. М.:Л., 1965.
Реизов Б.Г. Французский исторический роман в эпоху романтизма. Л., 1958.
Сент-Бев Ш. де. Литературные портреты. Критические статьи. М, 1970.
Художественный мир Гофмана. М., 1982.
Шамрай А.П. Ернст Теодор Амадей Гофман. К., 1969.
Эстетика    немецкого    романтизма.    Сост.,    перевод,    вступ.    Статья    и    комментарии А.В.Михайлова. М., 1987.

1.2.Робоча программа

МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
Глухівський державний педагогічний університет

Кафедра зарубіжної літератури

Робоча програма
З ІСТОРІЇ ЗАРУБІЖНОЇ ЛІТЕРАТУРИ
ХІХ – початку ХХ ст.
для студентів ІІІ курсу філологічного факультету денної форми навчання ( 5 р.)

    Програму склала: 
    Затверджена на засіданні кафедри зарубіжної літератури. 
    Протокол №    від ___________ 200___ р.
    Робоча програма розглянута та схвалена Вченою радою.
    Голова ради: 
    Декан філфаку:
    Завідувач кафедри: 

Курс	Періоди	Семестр	Кіл. годин	Лекц	Практ зан.	СРС	Форма контролю	
	КР	Зал	Екю	
ІІІ	Література  Романтизму (1пол Х1Х ст. )	V	54	18	10	26		*		
ІІІ	Література ІІ пол. ХІХ – поч. ХХ  ст.	VІ	108	34	24	50			*	

Робоча програма складена 
На основі_Програми курсу “Історія зарубіжної літератури” / Уклад. В.І.Пащенко А.Г.Баканов.-К.:УМКВО1991.-16ст.    
 (вказується типова або авторська  програма затверджена Радою університету, протокол №_____ від _______200__р.

1.	Мета вивчення дисципліни, її місце в навчальному процесі та роль у підготовці спеціалістів
1.1. Мета дисципліни, її  місце в системі підготовки спеціалістів.
Курс “Історія зарубіжної літератури” покликаний допомогти студентській молоді прилучитися до культурної скарбниці людства, всесвітнього літературного процесу,  збагатити  їх духовний світ  знаннями історії зарубіжної літератури, залучити до загальнолюдських цінностей, виховати в них почуття власної гідності, потребу в читанні, цікавості до художнього слова, сформувати естетичний смак, високу загальну і читацьку культуру.
             
1.2.Завдання вивчення дисципліни, формування знань та вмінь.
•	виявлення особливостей розвитку літератури критичного реалізму і модернізму;
•	розкриття специфіки естетичних систем  критичного реалізму і модернізму;
•	характеристика художніх напрямків;
•	аналіз етапів літературного розвитку і творчості найвагоміших письменників;
•	вивчення закономірностей взаємодії загальних тенденцій, національного і особистого начала в літературному процесі;
•	засвоєння теоретичних знань у межах вивчення питань формування літературних жанрів, еволюції художньої форми.
         
 11.Передумови вивчення
      Структура залікових кредитів курсу                                               

2.1.  11І курс, V семестр.  Література доби Романтизму  (1 половина Х1Х ст.) Перелік тем лекцій та їх анотації
      Змістовний модуль 1. Романтизм, його особливості

№ п/п	Т е м а,  зміст	Лекц	Пр.з	Лаб.з.	СРС	ІРС	
1	Естетика і поетика романтизму
•	Соціально-історичні передумови розвитку романтизму.
•	Поняття романтизму, генезис терміну.
•	Основні етапи розвитку та течії романтизму.
•	Мистецтво і мода доби романтизму.
•	Заслуга романтизму	2			2		
2	Німецький романтизм. Е. Т. А. Гофман. Г.Гейне.
•	Загальна характеристика німецького романтизму.
•	Життєвий шлях Е.Т.А. Гофмана.
•	Характеристика творчості. “Життєва філософія кота Мурра”, “Золотий горнець”, “Мадмуазель де Скюдері”.  
•	Творчий метод Е.Т.А. Гофмана.
•	Життєвий і творчий шлях Г.Гейне.
•	“Книга пісень” – видатне явище німецького романтизму. Народно - пісенна основа віршів.	2	2		4		
                                               
Змістовний модуль 2.Англійський романтизм
3.	Англійський романтизм. Дж. Г. Байрон. П.Б.Шеллі.
•	Особливості розвитку англійського романтизму.
•	Короткі відомості про життя і творчість П.Б.Шеллі. Гармонія людини з природою – провідна тема лірики поета.
•	Дж. Г.Байрона – видатний англійський поет-романтик, фундатор епохи нової поезії.
•	“Українська” та “східна” теми у творчості Дж .Г. Байрона: “Мазепа”, цикл “Східні поеми”.
•	Роман у віршах “Дон Жуан”.	2			2		
4.	Вальтер Скотт – засновник жанру історичного роману.
•	Життєвий шлях В.Скотта.
•	Жанр історичного роману, його ознаки та особливості.
•	Широка панорама життя Середньовічної Англії в історичних романах  письменника: “Роб Рой”, “Уеверлі”,  “Квентін Дорвард”.	2	2		4		
                   
                              Змістовний модуль3.Французький романтизм
5.	Французький романтизм. В.Гюго.
•	Розвиток романтичної літератури Франції   XIX ст.
•	В.Гюго – видатний французький письменник-романтик. Особливості романтизму і новаторство В.Гюго.
•	Поетична та драматургічна спадщина письменника.
•	Романна творчість В.Гюго: “Людина, яка сміється”, “93”, “Знедолені”.
•	Місце В.Гюго у світовій літературі.	2	2		4		
6.	Жорж Санд – письменниця-феміністка.
•	Життєвий шлях Жорж Санд. Витоки феміністичної теорії.
•	Роман “Індіана” –  літературний дебют французької письменниці.
•	Образ сильної і незалежної жінки в дилогії “Консуело”, “Графиня Рудольштадт”.	2			2		

Змістовний модуль 4. Американський і польський  романтизм
7.	Американський романтизм. 
В. Ірвінг. Ф.Купер. Н.Готорн.
•	Загальна характеристика американського романтизму.
•	Життєвий шлях В.Ірвінга. Новелістика американського письменника.
•	Ф.Купер – майстер пригодницького роману. 
•	Міф і художня творчість Н.Готорна.
•	Проблеми духовності і моралі у романі “Червона літера”.	2	2		4		
8.	Детективна література. Е.По. А.Конан - Дойль.
•	Е.По – засновник детективного жанру.
•	Поняття про детектив: ознаки, структура, правила, види.  Особливості інтелектуального детективу.
•	Ідейно – художній аналіз новел Е.По: “Червоний кіт”, “Провалля і маятник”, “Лігейя, “Червона смерть”, “Окуляри””.
•	А.Конан-Дойль – послідовник Е.По.
•	Детективні твори письменника. Їх загальна характеристика.	2	2		2		
9.	Польський романтизм. Адам Міцкевич.
•	Історичні умови виникнення польського романтизму.
•	Життєвий і творчий шлях поета.
•	Створення романтичного автопортрета у зб. “Кримські сонети”. Образи природи Криму.
•	Загальна характеристика поеми “Пан Тадеуш”.	2			2		
	Години	18	10		26		

Перелік практичних робіт

№ п/п	                      Теми та плани практичних занять	Кількість годин	
1	Гофман “Крихітка Цахес на прізвисько Ціннобер”. Механічні відносини між людьми, засновані на диктатурі матеріальних цінностей.
1.	Сатирико-метафоричний зміст казки.
2.	Добрі сили (фея Розабельверде, лікар Проспер Альпанос) і  їхня роль у казці.
3.	Світ філістерів(Фабіан, Кандіда, Мош Терпін, князь, барони).
4.	Образ князя Панфутія.
5.	Протиставлення творчої людини і бездуховного філістера (Бальтазар і Цахес).	2	
2	В.Скотт “Айвенго”. Об’єктивність зображення історичного процесу і соціальних відносин у романі.
1.	Історична основа роману.
2.	Втілення найкращих рис народу в образах Вамби і Гурта, розбійників Робін Гуда.
3.	Річард І – ідеалізований герой автора.
4.	Айвенго – шляхетний лицар.
5.	Жіночі образи в романі.
6.	Викриття лицемірства служників церкви.	2	
3	В.Гюго "Собор Паризької Богоматері". Процес вивільнення людської свідомості з – під влади церковно –аскетичних догм. Пробудження третього стану.                                             
1.	Історія написання і проблематика роману.
2.	Композиційна роль образу Собору  Паризької Богоматері.
3.	Образ Квазімодо. Історія його взаємин з Есмеральдою.
4.	Антиклерикальна ідея роману (Клод Фролло).
5.	Тема народу в романі.	2	
4	Натаніель Готорн "Золото царя Мідаса". Засудження  прагнення до збагачення як основної мети життя.
1.	Н. Готорн і його час.
2.	Міф про Мідаса.
3.	Зміст казки, порівняння сюжетно-композиційного плану міфа і казки.
4.	Два Мідаса.
5.	Ідея казки.	2	
5	Е. По Новели ("Вбивство на вулиці Морг", "Викрадений лист", "Золотий жук"). Принцип  дедуктивного мислення.
1.	Провідний сюжет логічних новел, характерна їх ознака.
2.	Образи Д.Огюста і Леграна, відмінність героїв від "нишпорок" буржуазної розважальної літератури.
3.	"Логічні" новели. Характеристика новел "Вбивство на  вулиці Морг" і "Викрадений лист".
4.	Психологічна новела "Золотий жук".
5.	Художні особливості новел.	2	
	ВСЬОГО:	10	
                     
Перелік питань, винесених на самостійне опрацювання студентами

№ п/п	Питання для самостійної роботи	Кількість
годин	
1

2	Німецький  романтизм. Проблема національної своєрідності напряму.
Жанрова своєрідність та проблематика Роману Е.Т.А. Гофмана «Життєва філософія Кота Мурра».	1

2	
3	Романтична іронія, химерна вигадка і реальність в казці Е.Т.А.Гофмана 
«Золотий горнець».	1	
4	Англійський романтизм.  Романтичний тип творчості поетів.	1	
5	Змалювання внутрішнього розладу героя в романі у віршах Дж. Байрона «Дон Жуан».	1	
6	«Українська» та «східна» теми в творчості Дж. Байрона. Поема «Мазепа». Цикл «Східні поеми».	1	
7	Національна своєрідність французького романтизму.	1	
8	Співчуття автора жертвам соціальної несправедливості у романі В.Гюго «Людина, яка сміється».	1	
9	Проблема емансипації жінки в романах Жорж Санд: «Індіана», «Лілея».	1	
10	Своєрідність романтичного конфлікту і образ романтичної героїні в дилогії Жорж Санд «Консуело», «Графиня Рудольштадт».	2
	
11	А.Міцкевич – засновник і теоретик польського романтизму. Ідеї й образи поем «Дзяди», «Пан Тадеуш».	1	
12	А.Міцкевич і Україна. «Кримські сонети» Міцкевича.	1	
13	Національна своєрідність та естетичні принципи американського романтизму.	1	
14	В.Ірвінг – творець американської новели. «Книга шкитців».	2	
15	Образ ідеального романтичного героя в пенталогії про Шкіряну Панчоху Ф.Купера.	2	
16	Тема всеперемагаючого кохання в романі Н.Готорна «Червона літера».	2	
17	Христо Ботев – національний герой Болгарії, поет і публіцист. Демократичний характер поезії.	2	
18	Шандор Петефі – найкрупніший угорський поет. Казковий народний епос «Янош-витязь».	2	
19	Зб. «Книга пісень» Г.Гейне – один із найбільших здобутків німецької лірики.	1	

2.2. ІІІ курс, VІ семестр  Література ІІ половини Х1Х ст. – початку ХХ ст.
Перелік тем лекцій та їх анотації
Змістовний модуль 1. Французька література 1820 – 1880 рр.

№ п/п	Т е м а,  зміст	Лек	Пр.з	Лаб зан	СРС	ІРС	
1.	Критичний реалізм. Проспер Меріме.
•	Загальна характеристика французької реалістичної літератури 19 століття.
•	Проспер Меріме – майстер реалістичної новели.
•	Характеристика творчості: “Матео Фальконе”, „Таманго”, „Федеріго”. Особливості новелістики.
•	П.Меріме і Україна.	2	2		1		
2.	Французький реалістичний роман 19 століття.
•	Особливості французької прози 19 століття.
•	Життєвий шлях Фредеріка Стендаля.
•	Новелістика французького письменника. “Ваніна Ваніні”.
•	Романтичні і реалістичні тенденції в романах Стендаля: “Арманс”,  „Пармська обитель”.
•	Творчий метод Стендаля.	2	2		2		
3.	Творчість Оноре де Бальзака.
•	Життєвий шлях письменника.
•	Універсальність задуму, тематико-жанровий склад, основні принципи побудови епопеї “Людська комедія”   О.де Бальзака.
•	Ідейно –художній аналіз творів: ”Ежені Гранде”, “Шагренева шкіра”.
•	Творчий метод Бальзака.	4        	4		2		
4.	Творчість Гюстава Флобера.
•	Життєвий шлях.
•	Характеристика творчості: “Лексикон прописних істин”, “Саламбо”, ”Виховання почуттів”, “Проста душа”.
•	Творчий метод Флобера.	2	2		1		

 Змістовний модуль 2.Англійська література Вікторіанської  доби і література США після  Громадянської війни
5.	Англійський реалістичний роман. Ч.Діккенс.
•	Характеристика англійської реалістичної літератури 19 століття.
•	Життєвий шлях Ч.Діккенса.
•	Автобіографічні мотиви романів: “Пригоди Олівера Твіста”, “Великі сподівання”.
•	Збірка “Різдвяні оповідання” – розповідь про духовне переродження героїв.	4	6		2		
6.	Художній світ Вільяма Теккерея.
•	Життєвий шлях письменника.
•	Етапи творчості В.Теккерея
•	„Ярмарок суєти” – “роман без героя”.
•	Майстерність Теккерея – романіста.	2			1		
7.	Американська поезія трансценденталізму. Уолт Уїтмен
•	Філософська течія трансценденталізму: витоки, характерні риси, представники.
•	Уолт Уїтмен – поет-трансценденталіст.
•	Збірка У.Уїтмена “Листя трави”: назва, побудова, провідні мотиви, образ ліричного героя.
•	„Пісня про себе” – провідна поезія збірки.
•	Особливості творчого методу У. Уїтмена.	2			1		
                        
      Змістовний модуль 3.Література кінця Х1Х – початку ХХ ст.
8.	Шарль Бодлер – предтеча символізму.
•	Життєвий шлях Ш.Бодлера.
•	Збірка  „Квіти зла” – вияв протиставлення Добра і Зла.
•	Символічний зміст поезій Ш.Бодлера.
•	Новаторство поета.	2			1		
9.	Особливості розвитку літератури кінця 19 – початку 20 століття.
•	Історико-літературний процес кінця 19-початку 20 століття.
•	Поняття модернізму та авангардизму.
•	Течії модернізму, їх характеристика.
•	Авангардистські течії у світовій літературі. 
	2	2		1		
10.	Естетична програма символізму.
•	Символізм як літературна течія.
•	Поль Верлен – “король” символізму. 
•	„Поетичне мистецтво” – віршований маніфест символізму. Картини сутінок буття, настрій задумливого суму – провідні мотиви верленівської поезії (“Осіння пісня”, “В серці і сльози і біль”). 
•	Своєрідність творчого розвитку Артюра Рембо.
•	Настрій захопленості волею, сп’янілої насолоди життям, анархічного бунту проти дійсності – емоційне підґрунтя поезії Рембо (“П’яний корабель”, “Голосівки”, “Моя циганерія”).
	4			2		
11.	Символізм у французькій літературі к. ХІХ – поч.. ХХ ст.
•	Основні естетичні принципи та поетичне новаторство Стефана Малларме(“Лебідь”, “Дар поезії” та ін.).
•	Життєвий шлях М.Метерлінка. Роль драматурга у становленні “нової драми”.
•	Символічний образ птаха у драмі-феєрії “Синій птах”.  	2	2		1		
12	Гі де Мопассан- представник критичного реалізму
•	Життєвий шлях письменника.
•	Новелістика Гі де Мопассана: різновиди, ознаки, провідні теми: “Сімонів батько”, “Мадмуазель Фіфі”, “Могильниці”,  “Два товариші”
•	Загальна характеристика романістики Гі де Мопассана.	4	2		2		
13	Натуралізм у французькій літературі. Е.Золя.
•	Течія натуралізм, її характерні риси.
•	Е.Золя – теоретик натуралізму в художній літературі.
•	Тематичне розмаїття романів Е.Золя: “Нана”, “Черево Парижу”, “Пастка”.
•	Творчий метод письменника.	2	2		1		
	Годин	34	24		18			
Перелік практичних робіт

№ п/п	                      Теми та плани практичних занять	Кількість годин	
1.	П.Меріме «Кармен» Правдивість зображення  місцевого колориту і справжнього іспанського характеру
1.П. Меріме – засновник реалістичної новели у французькій літературі             ХІХ ст.
2.	Своєрідність композиції новели “Кармен”.
3.	Характеристика Кармен і Хосе.
4.	Поєднання рис новели і роману.
5.	Образ Кармен у світовому мистецтві.	2	
2	Ф. Стендаль “Червоне і чорне”. Показ трагедії сучасної людини у побутовому злочині
1. Історія написання роману.
2.	Символічний зміст назви твору. Проблематика твору.
3.	Життєві істини Сореля та  та їх вплив на формування характеру героя.
4.	Художній метод Стендаля.	2	
3	Оноре де Бальзак “Гобсек” Тема золота і деградації особистості
1.“Людська комедія” О. де  Бальзака і місце в ній повісті “Гобсек”.
2.	“Гобсек” – діагностика хвороби суспільства, стосунки в якому базуються на грошах. Особливості  композиції твору.
3.	Гобсек – скнара, Гобсек – філософ. Причини деградації особистості Гобсека.
4.	Образи протилежного плану, їх зв’язок з головним героєм.
5.	Гобсек, Чічіков, Пузир… спільність героїв, їхнє життєве кредо.
	2	
4	Гроші як рушійна сила і фатум суспільства у романі                                   О. де Бальзака „Батько Горіо”
1.Тематика і композиція роману.
2.	Дві взаємопов’язані сюжетні лінії, розкриття в різних аспектах теми влади грошей.
3.	Гроші як рушійна сила і фатум суспільства, що склалося після революції 18 століття.
4.	Доля   молодої людини, її формування суспільством, де панують гроші. Образ Растіньяка, його моральна драма. 
5.	Історія старого Горіо, її соціальний і моральний сенс. 
	2	
5	Г. Флобер “Пані Боварі” Конфлікт між мрією і реальністю
1.Історія написання роману, його проблематика.
2.	Критика буржуазно-обивательського середовища в романі.
3.	Оме – типовий представник провінційної  верхівки.
4.	Трагедія Емми Боварі.
5.	Образ Шарля Боварі в ідейному задумі і композиції роману.
	2	
6	Ч. Діккенс “Домбі і син”. Ідея згубності людської пихи
1.Проблематика роману “Домбі і син”.
2.	Система образів. Життєві причини і мета:
a.	Домбі;
b.	Флоренс і Поль Домбі;
c.	Уолтер Гей і капітан Катль;
d.	Каркер і Едіт.
3.	Роль щасливої кінцівки в поетиці роману Ч. Діккенса.
	4	
7	Гуманістичні традиції та їх втілення                                                                у повісті  Ч. Діккенса  “Різдвяна пісня у прозі”
1.Знедолене  життя родини Кретчитів.
2.	Подорож Скруджа в річну ніч у часі та просторі, як можливість осягнути своє життя.
3.	Деградація особистості Скруджа, її причини.
4.	Реальне та фантастичне в повісті.	2	
8	Гі де Мопассан “Пампушка” Патріотизм французів, ненависть до загарбників і війни взагалі
2.	Особливості композиції новели “Пампушка”, провідна думка.
3.	Причини від’їзду пасажирів з Руана в небезпечний час. Характеристика їх. Ставлення до них автора.
4.	Образ Пампушки.
5.	Характеристика прусського офіцера, його роль в новелі.
	2	
9	М.Метерлінк Втілення принципів символістської драми                                                     у п’єсі М.Метерлінка «Синій птах»
1.Концепція «театру мовчання» та її подальше переосмислення, створення «п’єси – бесіди душі».
2.	«Синій птах» - світла лірична феєрія про вищі цінності людського буття.
3.	Символічний сенс сюжету пошуків Синього птаха та символістська картина світу в п’єсі.
4.	Проблеми людських можливостей пізнання царини Невідомого, справжніх і штучних радощів життя.
5.	Образи Тільтіля та Мітіль – символ людства, що робить перші кроки в осягненні сенсу й гармонії буття.   
6.	Багатозначність образу Синього птаха.	2	
10	Пошуки нових засад і форм зображення світу й відтворення людських почуттів у творчості Г.Аполлінера
1.Гійом Аполлінер як чільна постать європейського авангарду; сутність його поетичної реформи.
2.	Характеристика збірки „Звіролов, або Почет Орфея” (1911).
3.	Відтворення світосприйняття людини початку ХХ століття у збірці „Алкоголі. Вірші 1898 – 1913 років” (1913). 
a.	Візитна картка любовної лірики ХХ століття – „Міст Мірабо”.
b.	Цикл „Рейнські вірші”. Звернення до образу Лорелеї у однойменній поезії.
4.	Ідея створення віршів у формі малюнків, що відбивали б основний зміст текстів, у збірці „Каліграми. Вірші Миру та Війни”.
5.	Найхарактерніші риси аполлінерівської поетики.
	2	
11	Е. Золя “Жерміналь”
1.Течія натуралізму у французькій літературі ХХ століття.
2.	Витоки творчості Е.Золя.
3.	Історія написання роману.
4.	Образи головних героїв.
5.	Трагедія кохання.
6.	Трагічна доля французького народу	2	
	ВСЬОГО:	24	

Перелік питань, винесених на самостійне опрацювання студентів

№ п/п	Питання для самостійної роботи	Кількість
годин	
1	Італійська тема в творчості Ф.Стендаля. «Ваніна Ваніні» - ескіз до «Червоного і чорного».	2	
2	Романна творчість Ф.Стендаля: «Люсьєн Левен», «Пермський монастир».	2	
3	Проспер Меріме – майстер психологічної новели. Відображення корсиканських звичаїв у новелі «Матео Фальконе».	1	
4	Історичний роман Проспера Меріме «Хроніка царювання Карла ІХ».	2	
5	Проблематика роману О. де Бальзака «Батько Горіо».	2	
6	Глибина психологічного аналізу у творах Флобера: «Саламбо», «Проста душа», «Виховання почуттів».	2	
7	Тема франко-пруської війни у новелах Гі де Мопассана: «Мадемуазель Фіфі», «Тітка Соваж», «Два приятелі».	2	
8	Соціальні контрасти і духовні конфлікти суспільства Англії в романі Ч.Діккенса «Пригоди Олівера Твіста».	2	
9	Тема дитинства і образ дитини в романах Ч.Діккенса «Холодний дім», «Девід Коперфільд»	2	
10	Г.Лонгфелло – поет-романтик. Відображення фольклору американських індіанів у творчості. «Пісня про Гаявату».	2	
11	«Ярмарок суєти » У.Теккерея – «роман без героя».	2	
12	Європейська психологічна реалістична проза ХІХ ст.	2	
13	Новаторський характер лірики У. Уїтмена. Зб. «Листя трави».	1	
14	Давній Єгипет у романі Болеслава Пруса «Фараон». 	2	
15	Генрік Сенкевич – історичний романіст. Роман „Хрестоносці”.	2	
16	Епоха імператорського Риму в романі Г.Сенкевича «Куди йдеш?».	2	
17	Жанрова своєрідність «Фламандських легед» Ш.де Костера.	2	
18	Клас морально-етичних проблем у романі Ш.Бронте «Джен Ейр».	2	
19	Жуль Верн – письменник-фантаст. Багатовікова популярність романів: «Діти капітана Гранта», «П’ятнадцятирічний капітан»	2	
20	Пригодницький роман Томаса Майн Ріда «Вершник без голови».	2	
21	Всебічне зображення життя американського Півдня в романі «Пригоди Тома Сойєра».	2	
22	Тема рабства і торгівлі людьми в романі Гаррієт Бічер-Стоу «Хатина дядька Тома».	2	
23	Пристрасні пошуки краси в оточенні вульгарного буржуазного існування – стрижень збірки Ш.Бодлера «Квіти зла»	2	
24	Уславлення в баладі Р.Л.Стівенсона «Вересковий трунок» мужності і волелюбності людини.	2	
25	Гуманістичний пафос повісті Ч.Діккенса «Різдвяна пісня у прозі».	1	
26	Світ дитинства в романі М. Твена «Пригоди Гекльберрі Фінна».	2	
27	Натуралістичне змалювання життя шахтарів у творчому доробку Е.Золя. «Жерміналь»	1	

І.3. Перелік художніх текстів для обов’язкового читання і вивчення напам’ять 

Для вивчення напам’ять:
Г.Гейне “Самотній кедр на стромині”;
Дж.Байрон “Хотів би жити знов у горах”
А.Міцкевич. Поезія (за вибором).
Поль Верлен “Осіння пісня”;
Артюр Рембо. Поезія за вибором;
Шарль Бодлер. Поезія за вибором;
Уолт Уїтмен. Поезія за вибором;
Аполлінер Гійом “Лорелея”;

   Художні тексти, рекомендовані для  обов’язкового художнього читання
Байрон Дж. «Паломництво Чайльд Гарольда». «Дон Жуан». Цикл “Східні поеми”. 
Бальзак О. «Батько Горіо». «Гобсек». «Шагренева шкіра». «Тридцятилітня жінка».
Бодлер Ш. «Квіти зла».
Гейне Г. «Книга пісень».
Готорн Н. «Червона літера». «Золото царя Мідаса».
Гофман Г. «Малюк Цахес, на прізвисько Ціннобер». «Золотий горнець». «Життєва філософія кота Мурра».
Гюго В. «Собор Паризької Богоматері». «Людина, що сміється». «93». «Знедолені».
Гі де Мопассан «Пампушка». «Життя». «Любий друг». «Мадемуазель Фі-Фі», «Симонів батько», «Могильниця».
Діккенс Ч. «Домбі і син». «Різдвяна пісня у прозі». «Пригоди Олівера Твіста». «Великі сподівання».
Ірвінг В. Новели.
Конан-Дойль А. «Собака Баскервілів». Оповідання.
Купер Ф. «Звіробій». «Слідопит». «Останній з могікан».
Меріме П. «Кармен». «Таманго».
Міцкевич А. «Кримські сонети».
По Е. «Вбивство на вулиці Морг». «Викрадений лист». «Золотий жук». «Таємниця Марі Роже».
Санд Ж. «Консуело». «Індіана».
Скотт В. «Айвенго». «Роб Рой»
Стендаль Ф. «Червоне і чорне». «Ваніна Ваніні». «Арманс».
Теккерей В. «Ярмарок суєти».
Уїтмен У. «Листя трави».  
Флобер Г. «Пані Боварі». «Виховання почуттів»
Е.Золя “Жерміналь”, “Черево Парижу”, “Пастка”, «Жіноче щастя».
Ш.Бодлер Поезії зі збірки “Квіти зла” («Альбатрос», «Гімн красі», «Каїн і Авель», «Падаль»).
Моріс Метерлінк «Синій птах».

Вивчити напам’ять
Г.Гейне 
***
Самотній кедр на стромині
В північній стоїть стороні,
І кригою, й снігом укритий,
Дрімає і мріє вві сні.
І бачить він сон про пальму, 
Що десь у південній землі
Сумує в німій самотині
На спаленій сонцем скалі. 
(Переклад Л.Первомайського)

***
На півночі кедр одинокий
В холодній стоїть вишині,
І, сніжною млою повитий,
Дрімає і мріє вві сні.
Він мріє про пальму чудову,
Що десь у східній землі
Самотньо і мовчки сумує
На спаленій сонцем скалі.
(Переклад М.Рильського)

***
На севере диком стоит одиноко  
На голой вершине сосна,
И дремлет, качаясь, и снегом сыпучим
Одета, как ризой, она.
И снится ей все, что в пустыне далекой —
В том крае, где солнца восход,
Одна и грустна на утесе горючем
Прекрасная пальма растет.
(Перевод М. Лермонтова)

А.Міцкевич
Аюдаг
Люблю дивитись я із Аюдагу скелі,
Як спінені вали біжать йому до ніг
Рядами чорними – чи, ніби срібний сніг,
На сонці виграють, мов райдуги веселі.

Штурмують мілину вони у буйнім хмелі,
Немов морських потвор іде страшний набіг;

Здобудуть – і назад одходить військо їх,
Корали й перли нам лишивши на тарелі.
Твоя подоба це, поете молодий!
Так грізних пристрастей бушує буревій;

Та ліру ти підняв – і в серці спокій.
Навала відійшла по довгій обороні,
Безсмертні лиш пісні зронивши в час погоні.
За них віки тобі вінком прикрасять скроні.
(Переклад М.Рильського)

Гробниця Потоцької
Зів’яла ти в краю, заквітчанім весною.
Трояндо молода, бо линули в імлі
Від тебе юні діти, злотисті мотилі,
І спогадів черву лишали за собою.

Чому так світяться громадою ясною
Зірки, до польської обернені землі?
Чи то не погляд твій, в печалі, у жалі,
Сліди повипікав огненною сльозою?

О полько! Як і ти, я вмру на чужині.
Хай приязна рука мене хоч поховає!
Тут мандрівці ведуть розмови негучні,

І вчую я слова, що чув у ріднім краї,
Поет, складаючи тобі на честь пісні,
Побачить гроб і мій – для мене заспіває.

Р. Бернс
***
Хотів би жити знов у горах
Дитям безжурним, як колись,
Блукать між скель, в морях суворих
Між хвиль розбурханих нестись.
Моя ж душа, мов птах прип’ятий,
Що прагне скель і висоти,
Страждає в Англії пихатій,
В краю лукавства й німоти.

Дай утекти мені, талане,
На лоно урвищ і горбів,
Забуть всі титули й кайдани,
Лакуз вельможних і рабів.
Веди мене на хмурі скелі,
Де стогне грізний океан, -
Верни в дитинства дні веселі,
Дай серцю відпочить од ран.

Я мало жив, та відчуваю:
Чужий я в цьому світі лжі.
Навіщо ж темрява ховає
Той знак останньої межі?
Я спав, я снив про щастя, доки
Не заступив тих марень гніт, -
 То, Правдо, промінь твій жорстокий
Вернув мене у ниций світ.

Кого любив – давно нема вже,
Тай друзі розійшлись, як дим.
Надію втративши назавше,
Вже й серце стало крижаним.
Хай інколи тамує келих
Скорботу й біль, нехай уста
Сміються між питців веселих, - 
Я серцем завжди сирота.

Як слухать ляси разуразні
Не друзів і не ворогів,
Кого у тлум строкатий блазнів
Маєтність а бо сан привів!
Де ж друзів коло? Чом не склалась
Та приязнь вірна і свята?
Набрид мені вертепний галас
І втіх нещирих марнота.

А ти, о Жінко, світоч вроди,
В тобі розрада і любов,
Та в серці в мене стільки льоду,
Що я й до тебе охолов.
Цей світ лукавства і облуди
Я б проміняв на край хотів,
В якому вільно дишуть груди
Між темних урвищ і хребтів.

Туди б, з незлобним серцем, в бурю,
На те безлюддя, до стихій!
Волію пустку дику й хмуру,
Таку ж, як дух похмурий мій.
О, як мені з душного світу,
Мов голуб до свого кубла, 
У небо грозове злетіти
В кочівлю сонця і орла!
(Переклад Д.Паламарчука)
  
***
Хочу я быть ребенком вольным
И снова жить в родных горах,
Скитаться по лесам раздольным,
Качаться на морских волнах.
Не сжиться мне душой свободной
С саксонской пышной суетой!
Милее мне над зыбью водной
Утес, в который бьет прибой!
Судьба! возьми назад щедроты
И титул, что в веках звучит!
Жить меж рабов — мне нет охоты,
Их руки пожимать — мне стыд!
Верни мне край мой одичалый,
Где знал я грезы ранних лет,
Где реву океана скалы
Шлют свой бестрепетный ответ!
О! Я не стар! Но мир бесспорно
Был сотворен не для меня!
Зачем же скрыты тенью черной
Приметы рокового дня?
Мне прежде снился сон прекрасный,
Виденье дивной красоты...
Действительность! ты речью властной
Разогнала мои мечты.
Кто был мой друг — в краю далеком,
Кого любил — тех нет со мной.
Уныло в сердце одиноком,
Когда надежд исчезнет рой!
Порой над чашами веселья
Забудусь я на краткий срок...
Но что мгновенный бред похмелья!
Я сердцем, сердцем одинок!
Как глупо слушать рассужденья —
О, не друзей и не врагов! —
Тех, кто по прихоти рожденья
Стал сотоварищем пиров.
Верните мне друзей заветных,
Деливших трепет юных дум,
И брошу оргий дорассветных
Я блеск пустой и праздный шум.
А женщина? Тебя считал я
Надеждой, утешеньем, всем!
Каким же мертвым камнем стал я,
Когда твой лик для сердца нем!
Дары судьбы, ее пристрастья,
Весь этот праздник без конца
Я отдал бы за каплю счастья,
Что знают чистые сердца!
Я изнемог от мук веселья,
Мне ненавистен род людской,
И жаждет грудь моя ущелья,
Где мгла нависнет над душой!
Когда б я мог, расправив крылья,
Как голубь к радостям гнезда,
Умчаться в небо без усилья
Прочь, прочь от жизни — навсегда!
(Перевод В, Брюсова)

П.Верлен
Осіння пісня
Ячать хлипкі,
Хрипкі скрипки
Листопада…
Їх тужний хлип
У серця глиб
Просто пада.
Від їх плачу
Я весь тремчу
І ридаю,
Як дні ясні,
Немов у сні,
Пригадаю.
Кудись іду
У даль бліду,
З гір в долину,
Мов жовклий лист
Під вітру свист – 
В безвість лину.
(Преклад М.Лукаша)

А.Рембо
Моя циганерія
Руками по кишенях обмацуючи діри
І ліктями світивши, я фертиком ішов,
Бо з неба сяла Муза! Її я ленник вірний,
Ото собі розкішну вигадував любов!

Штани нінащо стерті? Та по коліно море!
Адже котигорошку лиш рими в голові.
Як зозулясті кури, сокочуть в небі зорі,
А під Чумацьким Возом – банкети дарові.

Розсівшись при дорозі, ті гомони лелію,
Роса на мене впала, а я собі хмелію,
Бо вересневий вечір – немов вино густе.

І все капарю вірші, згорнувшись у калачик.
Мов струни ліри – тіні (їх копаю як м’ячик).
Штиблети каші просять? Овва, і це пусте!
(Переклад В.Стуса)

Ш.Бодлер
Альбатрос
Буває, моряки піймають альбатроса,
Як заманеться їм розваги та забав.
І дивиться на них король блакиті скоса –
Він їхній корабель здалека проводжав.
Ходити по дошках природа не навчила –
Він присоромлений, хода його смішна.
Волочаться за ним великі білі крила,
Як весла по боках розбитого човна.

Незграба немічний ступає клишоного;
Прекрасний в небесах, а тут – як інвалід!..
Той – люльку в дзьоб дає, а той сміється з нього,
Каліку вдаючи, іде за птахом вслід!

Поет як альбатрос – володар гроз та грому,
Глузує з блискавиць, жадає висоти,
Та, вигнаний з небес, на падолі земному
Крилатий велетень не має змоги йти.
(Переклад Д.Павличка)

У.Уїтмен
Йдучи травою степовою
Йдучи травою степовою, вдихаючи її духмяність,
Питаю в неї взірця наснаги,
Для людей питаю найщедрішої, найтіснішої приязні,
Питаю, аби стеблинки постали словом, ділом, живими істотами,
Людьми з осяяною сонцем душею відкритою, новою, широкою, щирою,
Людьми, котрі торують найперші шляхи, ступаючи впевнено, гордо і вільно.
Людьми відваги незгасної, людьми здорових, красивих і чистих тіл,
Людьми, що безжурно дивляться в обличчя президентів і губернаторів, немов кажучи: - А хто ти?
Людьми нестримними й простими, палкими й непокірними, Людьми Америки.
(Переклад М.Тупайла)
 
Г.Аполлінер
Міст Мірабо
Під мостом Мірабо струмує Сена
Так і любов
Біжить у тебе в мене
Журба і втіха крутня ва шалена

Хай б’є годинник ніч настає
Минають дні а я ще є

Рука в руці постіймо очі в очі
Під мостом рук
Вода тече хлюпоче
Од вічних поглядів спочити хоче

Хай б’є годинник ніч настає
Минають дні а я ще є

Любов сплива як та вода бігуча
Любов сплива
Життя хода тягуча
Надія ж невгамовно жагуча

Хай б’є годинник ніч настає
Минають дні а я ще є

Минають дні години і хвилини
Мине любов
І знову не прилине
Під мостом Мірабо хай Сена плине

Хай б’є годинник ніч настає
Минають дні а я ще є                     (Преклад М.Лукаша)

ЛЕКЦІЙНІ МАТЕРІАЛИ

З КУРСУ

„ІСТОРІЯ ЗАРУБІЖНОЇ ЛІТЕРАТУРИ 
ХІХ  - поч. ХХ ст.”

ІІ.2. Матеріали до лекцій

Лекція 1. Естетика і поетика романтизму.

1.Соціально-історичні передумови розвитку романтизму. 2.Поняття романтизму, генезис терміну. 3.Основні етапи розвитку та течії романтизму. 4.Мистецтво і мода доби романтизму. 5.Заслуга романтизму.

1.	Соціально-історичні передумови розвитку романтизму.
Поняття «Література ХІХ ст.» включає насамперед 2 напрямки в мистецтві – романтизм і реалізм. На рубежі 18-19 ст. в європейській літературі утверджується новий напрям – романтизм.  Романтизм можна розглядати як своєрідний відгук на соціальні та економічні зміни в житті Європи напри. ХУІІІ ст. Головними подіями, що дали поштовх до зародження романтизму були Французька буржуазна революція 1789-1794 рр. та наполеонівські війни, що розпочалися після неї, промисловий переворот в Англії Подальший розвиток романтизму припадає на період Реставрації (1815 -1830 рр.) та 30-40-ві рр. Згодом домінуючим напрямом стає реалізм, на зміну якому у 1870-1900 рр. прийшов натуралізм. 
Передумови виникнення романтизму:
Світоглядні: ідеї братів Шле гелів, Ф.Шеллінга, І.Канта, Й.Фіхте та ін.
Естетичні: сентименталізм, угрупування «Буря і натиск», творчість Й.Гете і Ф.Шіллера, теорія народності Гердера.
Історичні: історичні події в Європі, зокрема Велика Французька революція 1789-1794 рр.
Романтизм виник у той час, коли Європа пережила сильне духовне розчарування у зв’язку з подіями Французької революції 1789-1794 рр. наполеонівськими війнами. Ставилися під сумнів переконання, що людині під силу перебудувати на краще суспільний порядок  на основі розуму, і це пригнічувало. Адже революція привела до суспільної гармонії, вона скінчилась розгулом насильства і кривавим «якобінським терором». Не вдалося ствердити свободу та справедливість і наполеонівським солдатам. Так було завдано удару по вірі в розум, його могутність, силу. Саме цим пояснюється глибоке розчарування, яке охопило багатьох митців-романтиків. Воно знайшло своє вираження в песимістичному тоні та трагічному забарвлені творчості. Саме тут треба шукати витоки образу розчарованого в житті героя, оспіваного романтиками.
Стрімке сходження Наполеона до вершини слави стало для багатьох романтиків прикладом сміливого дерзання, духовного розкріпачення особистості. І нехай невдовзі видатні люди Європи засудять Наполеона за його жадобу до влади, імперські амбіції та жорстокі завойовницькі війни – в пам’яті людей надовго залишиться образ Героя. Саме тут полягають витоки активного в житті героя романтизму – героя-бунтаря, героя-протестанта.
Трагічне і героїчне в романтичному мистецтві тісно переплетені. Поєднання героїчного, бунтарського настрою і трагічного розчарування знаходимо у творах письменників-романтиків, зокрема у творах великого англійського поета Дж. Г. Байрона.     
2. Поняття романтизму, генезис терміну.
Назва терміну «романтизм» вказує на зв’язок з середніми віками, коли в літературі був популярний жанр лицарського роману.
Романтизмом прийнято називати напрямок у мистецтві, який виник у країнах Західної Європи наприкінці ХVІІІ – поч. ХІХ ст.
 Назва виникла з французького слова «romantisme», яким позначалося щось таємне, дивне, нереальне.
Романтизм – напрям в літературі та мистецтві І чверті ХІХ ст., який характеризується зображенням ідеальних героїв і почуттів. Для нього характерними є відчуття хиткості світу, розчарування в революції.
Суть романтизму: незвичайні герої у незвичних обставинах. 
Вперше термін згадується в 1650 р. В Іспанії це слово спочатку означало ліричну і героїчну пісню-романс. Потім епічні поеми про лицарів - романи. Саме слово «романтичний» як синонім «живописний», «оригінальний» з’явилося у 1654 р.
Пізніше, на початку 18 ст. це слово використовувалось уже багатьма письменниками і поетами, у тому  числі і письменниками - класицистами. (Зокрема, Поуп називає свій стан романтичним, пов’язуючи його з невизначеністю). 
В кінці 18 ст. німецькі романтики брати Шлегелі висунули опозицію поняттю класичний – романтичний. Цю опозицію підхопили і зробили відомою по всій Європі. Так, поняття «романтизм» стало вживатися як термін теорії мистецтва.
Письменники-романтики відійшли від традицій класицистів, що наслідували все античне. На противагу їм романтики захопилися оспівуванням Середньовіччя. Вони створювали в дусі Середньовіччя нові картини життя, відкидали суворі канони й правила і понад усе цінували натхнення.
Також представники романтизму відмовилися від реалістичного зображення дійсності, тому що були незадоволені її анти естетичним характером. 
Романтики уявляли розум ототожненням прагматизму, тому просвітницькому ідеалу розуму був протиставлений культ почуттів. Романтики зосередились на людських переживаннях, які виражали неповторну індивідуальність.
3. Основні етапи розвитку та течії романтизму.   
 Етапи розвитку романтизму:
•	Перед романтизм - явища і тенденції в європейській літературі й духовній культурі ІІ пол.. ХУІІІ ст., які підготували ґрунт для розвитку романтизму.
 Риси:
-	зростання інтересу до середньовічної літератури і народної творчості;
-	головна роль відводиться уяві, фантазії, творчості;
-	виникає поняття «романтичного», що передувало появі терміна «романтизм».
    Ранній романтизм (кін. 18- поч. 19 ст.) 
Доба наполеонівських війн та період Реставрації утворили першу хвилю романтизму. В Англії це творчість поетів Дж. Г. Байрона, Персі Буші Шеллі, Дж. Кітса, романіста В. Скотта, в Німеччині – майстра сатиричної прози Ернста Теодора Амадея Гофмана і блискучого лірика і сатирика Генріха Гейне.
Риси:
-	універсалізм, прагнення охопити буття в його повноті (що існує і має існувати), дати йому синтезуюче художнє вираження;
-	тісний зв’язок з філософією;
-	тяжіння до символу й міфу як найбільш адекватних форм художнього вираження;
-	розлад з дійсністю;
-	різке протиставлення дійсності й ідеалу, розчарування й негативізм.
•	Розвинені форми (20-40 рр. 19 ст.).
Друга хвиля романтизму розпочинається після липневої революції у Франції та після повстання у Польщі, тобто після 1830 р. Найкращі твори у цей час пишуть у Франції – Віктор Гюго, Ж. Санд, А.Дюма; в Польщі – А. Міцкевич, Юліум Словацький, в Угорщині – Шандор Петефі. Романтизм в цей час широко охоплює живопис, музику, театр.
 Під впливом європейського романтизму розвивається американська література, яка веде початок від цього часу і представлена романістичними творами Дж. Ф. Купера, Е. По. 
•	Пізній романтизм (після революції 1848 р.).
Романтизм не був монолітним. В ньому існували різні течії. 

Течії романтизму:
→ Народно-фольклорна (поч.19 ст.) –  течія, орієнтована на фольклор і народнопоетичне художнє мислення. Спершу вона проявилася в Англії, в «Ліричних баладах» У. Вордсворта, перше видання яких з’явилося в 1798 р. В Німеччині вона була стверджена гейдельберзькою школою романтиків, потім здобула поширення в інших європейських літературах, особливо у слов’янському світі.
		Особливості: 
-	не тільки збирали народну поезію й черпали з неї мотиви, образи, барви, а й знаходили в ній архетипи своєї творчості, дотримувалися принципів та структур народнопоетичного мислення;
-	їх приваблювала простота поетичного вислову, емоційна наснаженість і мелодійність народної поезії;
-	несприйняття буржуазної цивілізації, прагнення знайти опору в протистоянні їй у народному житті, свідомості, мистецтві.
→ «Байронічна» (Дж. Байрон, Г.Гейне, А.Міцкевич, О.Пушкін, М.Лермонтов та ін.), бо завершене втілення вона отримала у творчості Байрона.
		Особливості:
-	серцевину течії складає ментально-емоційна установка, котру можна визначити як «ідеалізацію заперечення»;
-	розчарування і меланхолія, депресія, «світова скорбота» - ці «негативні емоції» набувають абсолютної художньої цінності, вони стають провідними ліричними мотивами, що визначають емоційну тональність творів;
-	виникає в літературі культ духовного й душевного страждання, без якого не мислиться повноцінна людська особистість;
-	гостре протиставлення мрії і життя, ідеалу й дійсності;
-	контраст, антитеза – головні елементи художнього твору.  
→ Гротескно-фантастична ,яку ще називають «гофманівською», за іменем її найвідомішого представника. Основна риса: перенесення романтичної фантасмагорії до сфери повсякденного життя, побуту, їхнє своєрідне переплетіння, внаслідок чого убога сучасна дійсність поставала у примхливому гротескно-фантастичному висвітленні, розкриваючи при цьому непривабливу сутність. До цієї течії можна віднести пізній готичний роман, в певних аспектах творчість Е.По, Гоголя «петербурзьких повістей».
→ Утопічна течія. Набула значного розвитку в літературі 30-40 рр., проявляючись у творах В.Гюго, Жорж Санд, Г.Гейне, Е.Сю, Е.Джонса тощо.
		Особливості:
-	перенесення акценту з критики і заперечення на пошуки «ідеальної правди», на ствердження позитивних тенденцій і цінностей життя;
-	проповідували оптимістичний погляд на життя і його перспективи;
-	виступали проти «індивідуалізму сучасної людини» і протиставляли йому героїв, сповнених любові до людей і готовності до самопожертви;
-	виражали оптимістичні надії і пророцтва, стверджували ідеальну правду;
-	широке використання риторичних засобів. 
→ «Вольтерівська» течія, яка зосередилася цілковито на історичній тематиці, на розробці жанру історичного роману, історичної поеми і драми. Модель жанру історичного роману була створена В.Скоттом. Ця течія в певних аспектах була переходом до реалізму.
4. Мистецтво і мода доби романтизму.
Романтики зробили багато важливих художніх відкриттів. Виступивши проти класицизму, вони вимагали нового підходу до поетики – творчого, позбавленого канонів і правил. Романтизм розпочинається з роману як універсального жанру, елегії, оди, балади і створює синтетичний жанр.
	 Представники романтизму вважали, що творчість поета, яка залежить лише від поетичного натхнення,  породжує вільні поетичні форми. Тому з’являються незвичні різновиди жанрів: поєднання епосу з лірикою, роману з філософськими роздумами;  в палітру художніх творів вводяться фольклорні жанри, особливо балада, казка, легенда, пісня. Романтики сміливо впроваджують реформи у віршування, стверджують романтичні норми в поезії, зокрема в ліриці.
	Заглибленість у внутрішній світ людини зумовила розвиток ліро-епічних жанрів, найпопулярнішим з яких стала романтична поема.
	Довільність зображення у романтиків проявляється в їх композиційних шуканнях: вони порушують послідовність композиційної будови  твори, надають йому незакінченості, асиметричності, сповнюють сюжетною таємницею, незавершеністю, намагаються оригінально побудувати твір всупереч всім правилам і припускаються різних чудернацьких форм.

Створення нових жанрів.

                           
  РОМАН                    ПОЕМА                ЛІРИЧНА ПОЕЗІЯ 

                              	 мальовничість та                          співчуття та сердечність
                            	 панорамність описів                           народної пісні

       		  В.Скотт                         Дж. Байрон
      		 В.Гюго                          Г. Гейне
        	 Е.Т.А.Гофман               А.Міцкевич
        	Ф.Купер                         П.Шеллі
     		    Е.По                              О.Пушкін

	Романтики відкрили красу народного мистецтва – казок, пісень, легенд та переказів. Вони підкреслювали величезну роль у житті людини почуттів, уяви, фантазії, стверджували духовну самобутність і неповторність кожної окремої людини. Але разом з тим їх зближували з просвітниками гуманізм, співчуття до «маленької людини». Романтики виступали за щирі, відкриті людські стосунки, проти світу наживи, егоїзму та лицемірства. Вони обстоювали свободу людини. Образ головного героя створюється за принципом контрасту з реальними рисами сучасника. Романтичний герой - людина великих пристрастей, глибоко незадоволена дійсністю, здатна на незвичайні вчинки. 
Ідеали романтиків:

Краса        Гармонія              Свобода                Природа              Кохання

Навколишній світ романтики розглядали як живий організм – цілісний і єдиний. Він не цілком доступний людському розуму, в ньому багато таємничого, непізнаного, його населяють містичні і невідомі сили. Вони непомітно переходять з реального життя, впливають на нього, переплітаються з ним. Звідси велика кількість фантастичних та містичних елементів у художніх творах романтиків (Гофман, Гоголь та інші). 
Романтична література немислима поза зв’язком з фольклором, музикою, живописом. Романтики тонко відчули цей зв’язок, що позначилось на мові та стилі художніх творів. У свої поезії вони перенесли співучість та сердечність народної пісні,   в поеми і романи – мальовничість та панорамність описів, в кожний твір – музичну схвильованість, щирість, ліричність.
 
Романтизм

                                                                                                            

    ОСНОВА ФІЛОСОФСЬКА                                               ШКОЛИ
► осмислення автором явищ                             ► Гротескно-фантастична чи 
реальної дійсності, прагнення                                 Гофманівська (Е.Т.А.Гофман,  
приписати їй те, що романтик                                 Е.По).
- поет хотів бачити в житті.                                 -    Перенесення романтичної  
                                                                                     фантастичної гармонії до сфери 
                                                                                     повсякденного життя і побуту.
                                                                                 ► Утопічна (В.Гюго, Г.Гейне).
                                                                                 -    Перенесення акценту з критики 
                                                                                      на пошуки ідеалу правди, на 
                                                                                     ствердження позитивної 
                                                                                     тенденції, цінності.
                                                                                 ► Вальтерівська (В.Скотт, 											     Є.Гребінка, П.Куліш).

                                        
                                          
 Жанр синтетичний
-	ліро-епічна і драматична поеми;
-	історичний роман;
                                 
                        О  С  О  Б  Л  И  В  О  С  Т  І 
↓                               ↓                       ↓                                 ↓                               ↓  Фантастичність        Зображення         Подвиги               Екзотика        Використання 
                                    ідеального          героя                                             фольклорних
                                    кохання                                                                      мотивів

5.Заслуга романтизму:
-	містичне відчуття (багато моментів безпосереднього спілкування з божественним світом);
-	кохання – шлях пізнання таємниці буття;
-	ствердження самостійності, неповторності кожної людини;
-	центр уваги перенесений із зовнішнього світу у внутрішній;
-	заперечення канонів у творчості;
-	поет - вільний творець, який має право висловлюватися у своїх творах власне «я». Він ставить себе високо над натовпом;
-	фантазії відводиться головне місце; розуму – другорядне;
-	незвичайний герой у незвичайних обставинах (розчарований, самотній – спустошений життям, пасивний; з другого боку – бунтар, протестант);
-	любов до неясних сюжетів минулого часу, віддалених країв (особливо Індії);
-	пошуки ідеалу;
-	відкриття краси народного мистецтва – казок, пісень, легенд та переказів;
-	романтики виступали за щирі, відкриті стосунки, проти світу наживи, егоїзму та лицемірства, відстоювали свободу людини.

Питання для самоконтролю:

1.	Які передумови виникнення романтизму?
2.	В чому полягає суть романтизму?
3.	Дайте визначення поняттю «романтизм».
4.	Назвіть представників романтизму.

Лекція 2. Німецький романтизм. Е. Т. А. Гофман. Г.Гейне.

1. Загальна характеристика німецького романтизму. 2. Життєвий шлях Е.Т.А. Гофмана. 3.Характеристика творчості. “Життєва філософія кота Мурра”, “Золотий горнець”, “Мадмуазель де Скюдері”.  4.Творчий метод Е.Т.А.Гофмана. 5. Життєвий і творчий шлях Г.Гейне. 6.“Книга пісень” – видатне явище німецького романтизму. Народно - пісенна основа віршів.

1. Загальна характеристика німецького романтизму.
	Теоретична концепція романтичного мистецтва сформувалась у колі німецьких естетів і письменників, які явились також авторами перших в Німеччині романтичних творів.
Романтизм в Німеччині пройшов 3 етапи розвитку:
1 етап – ранній (ієнський) - з 1795 до 1805 рр. В цей період була розроблена естетична теорія німецького романтизму і створені твори Ф. Шлегеля і Новаліса. Засновниками школи сієнського романтизму були брати Шле гелі – Фрідріх і Август  Вільгельм. Їх будинок на межі 18-19 ст. став осередком молодих невизнаних талантів. В коло єзуїтських романтиків входили: поет і прозаїк Нова ліс, драматург Людвіг Тік, філософ Фіхте.
Німецькі романтики наділяли свого героя творчим талантом: поет, музикант, художник силою своєї фантазії перетворював світ, який лише віддалено нагадував реальність. Міф, казка, легенда, переказ складали грунт мистецтва сієнських романтиків. Вони ідеалізували далеке минуле (Середньовіччя), яке намагались спів ставити з сучасним суспільним розвитком.
Естетична система сієнських романтиків характеризується намаганням відійти від показу реальної конкретно-історичної дійсності і зверненням до внутрішнього світу людини.
Саме ієнські романтики першими зробили вагомий внесок у розробку теорії роману і зі своїх суб’єктивно-романтичних позицій передбачили його бурхливий розквіт у літературі 19 ст.
2 етап – гейдельбергський – з 1806 до 1815 рр. Центром романтичного руху в цей період став університет у м. Гейдельберг, де навчались, а потім викладали К.Брентано і Л.А.Арнім, які відіграли провідну роль в романтичному русі на 2 його етапі. Гейдельбергські романтики присвятили себе вивченню і збору німецького фольклору. У їх творчості посилюється відчуття трагічності буття, що мало історичний вплив і втілювалось у фантастиці, ворожій особистості.
В кружок гейдельбергських романтиків входили відомі збирачі німецьких казок брати Грімм. На різних етапах творчості до них був близький Е.Т.А. Гофман.
3 етап – пізній романтизм – з 1815 до 1848 рр. Центр романтичного руху перейшов у столицю Прусії – Берлін. З Берліном пов’язаний самий плідний період в творчості Е.Т.А. Гофмана, тут же вийшла перша поетична книжка Г.Гейне. Однак в подальшому в зв’язку з широким розповсюдженням романтизму по всій Німеччині і за її межами, Берлін втрачає свою провідну роль в романтичному русі, так як виникає ряд локальних шкіл, а головне – проявляються такі яскраві індивідуальності, як Бюхнер і Гейне, які стають лідерами в літературному процесі всієї країни.
2. Життєвий шлях Е.Т.А. Гофмана.
Ернст Теодор Амадей Гофман (1776-1822). Народився в сім’ї прусського королівського адвоката в м. Кенігсберг. Прожив недовге, повне трагічності життя: нескладне дитинство без батьків (вони розійшлися, і він виховувався у бабусі), скрута, до самого натурального голоду, невлаштованість з роботою, хвороби. 
Вже з юнацьких років Гофман відкриває в собі талант живописця, але головною його пристрастю стає музика. Грав на багатьох інструментах, був  не лише талановитим виконавцем і диригентом, а й автором цілого ряду музичних творів. 
Йдучи за сімейною традицією, Гофман вивчав право в Кенігсберзькому університеті, якій закінчив 1798 року. По закінченні університету служить чиновником судового відомства в різних містах Прусії. В 1806 році, після розгрому Прусії, Гофман залишився без службового місця, атому і без засобів  до існування. Їде в місто Бамберг, де служить капельмейстером місцевого оперного театру. Щоб покращити своє матеріальне становище стає репетитором музики дітей багатих міщан і пише статті про музичне життя. Постійним супутником його життя стають злидні. Все пережите спричинило нервову гарячку у Гофмана. Це було в 1807 році, а цього ж року взимку померла його дворічна донька.    
Вже будучи одруженим (повінчався з донькою міського писаря Міхаліною Рорер – Тіщинською 26 липня 1802 року) закохується в свою ученицю Юлію Марк. Трагічне кохання музиканта і письменника знайшло своє відображення у багатьох  творах письменника. А в житті все закінчилось просто: його кохану видали заміж за нелюбого їй чоловіка. Гофман змушений був покинути Бамберг і служить диригентом в Лейпцигу і Дрездені. 
Спочатку 1813 року справи його пішли краще: він одержав маленьку спадщину й пропозицію посісти місце капельмейстера в Дрездені. В цей час був бадьорий духом і навіть веселий як ніколи, зібрав свої музично-поетичні  нариси, написав трохи нових дуже вдалих речей і приготував до друку ряд збірників своїх творчих здобутків (серед них і повість «Золотий горщик»). Повість мала значний успіх. 
Невдовзі Гофман знову залишився без роботи і цього разу влаштуватись в житті йому допомагає друг Гіппель. Він пробиває Гофману місце в міністерстві юстиції в Берліні, що за словами Гофмана було подібно «поверненню до тюрми». Свої службові обов’язки він виконує бездоганно. Весь свій вільний час марнував у винному погребі, де біля нього завжди збиралася весела компанія. Додому повертався серед ночі і сідав писати. Жахи створювані  його уявою, іноді наводили страх на нього самого. Тоді він будив дружину, яка сідала біля його письмового столу з панчохою, яку плела. Він пише швидко і багато. До нього приходе читацький успіх, однак матеріального благополуччя здобути йому не вдалось, бо він і не тягнувся до цього.
Між тим, дуже швидко розвивається тяжка хвороба – прогресуючий параліч, що позбавило його можливості самостійно пересуватися. Прикутий до ліжка, він подовжував диктувати свої оповідання. У 47 років сили Гофмана були остаточно вичерпані. У нього розвинулося щось подібне до туберкульозу спинного мозку.  26 червня 1822 року Гофман помер.    
3.Характеристика творчості. “Життєва філософія кота Мурра”, “Золотий горнець”, “Мадмуазель де Скюдері”.  
Як письменник дебютував у 1909 році в лейпцігській «Всезагальній музичній газеті» новелою «Кавалер Глюк». Основна тема його творчості – тема взаємовідносин мистецтва та життя. Уже в першій новелі суттєву роль відіграє фантастичний елемент. Крізь усю творіть Гофмана проходять два потоки фантастики. З одного боку – радісна, барвиста, що дає насолоду дітям і дорослим (дитячі казки «Лускунчик», «Чуже дитя», «Королівська наречена»). Дитячі казки Гофмана показують світ затишним і чудовим, заповненим людьми ласкавими і добрими. З іншого боку – фантастика кошмарів і страхіть всіляких видів божевілля людей («Еліксир диявола», «Піщана людина» тощо). 
Герої у Гофмана живуть у 2-х світах:
- реально-побутовому
- уявно-фантастичному.
З поділом світу на 2 сфери буття тісно пов'язаний у Гофмана поділ усіх персонажів на 2 половини – філістерів та ентузіастів. Філістери – це ті, які живуть у реальній дійсності і цілком задоволені всім, які не мають ніякого уявлення про «вищі світи» і не відчувають ніякої потреби в них. За філістерами абсолютна більшість, з них, власне, й складається суспільство. Це бюргери, чиновники, комерсанти, люди «корисних професій», які приносять вигоду й достаток, люди з твердо встановленими поняттями і цінностями.
Ентузіасти – живуть в іншій системі. Над ними не мають сили ті поняття й цінності, за якими проходить життя у світі філістерів. Наявна дійсність викликає у них відразу, до її благ вони байдужі, живуть за духовними інтересами й мистецтвом. У Гофмана – поети, художники, актори, музиканти. І чи не найтрагічніше у те, що філістери витісняють ентузіастів з реального життя. 
В історії західноєвропейської літератури Гофман став одним із зачинателів жанру новели. Він повернув цій малій епічній формі авторитет, який вона мала в епоху Відродження. Всі ранні новели письменника увійшли в збірку «Фантазії в манері Калло», центральним твором якої стала новела «Золотий горнець». За жанром, як визначав сам автор, - це казка із нових часів. Казкові події відбуваються в знайомих і звичних автору місцях Дрездена. Поряд із звичайним світом мешканців цього міста існує таємний світ магів і чаклунів. 
Герой новели – студент Ансельм, якому не щастить у житті, але він здатний вірити в нереальне, фантастичне. Ансельм мріє стати у майбутньому везучим і зайняти вигідне місце у суспільстві. Але волею авторської фантазії він зіткнувся зі світом казки. «Ансельм впав, - говорить про нього автор, - в мрійливу апатію, яка робила його нечутливим до всіляких проявів буденного життя. Він відчував, як в глибині його істоти теплилось щось невідоме і спричиняло йому тужливу скорботу, яка обіцяє людині інше, вище буття». 
Але, щоб герой відбувся як романтична особистість, він повинен пройти через багато випробувань. Гофман-казкар  влаштовує Ансельму різні пастки, перш ніж  той стане щасливим з голубоокою Серпентіною і перенесеться з нею у прекрасний маєток. 
Ансельм закоханий у реальне і  типову німецьку міщанку Вероніку, яка чітко знає, що кохання – «справа хороша і в молодості необхідна». Вона і поплакати може, і звернутися за допомогою до гадалки, щоб чарами «присушити милого», тим паче  знає – йому пророкують гарну посаду, а там – будинок і благополуччя. Отже, для Вероніки кохання вкладається в єдину зрозумілу для неї форму. 
Ансельм сумно передчуває гірку істину, але не усвідомлює її. До кінця йому не вдається зрозуміти впорядкований світ Вероніки, як щось таємне манить його. Так з’являються казкові істоти (могутній Саламандр (дух вогню)), пересічна вулична торговка Ліза перетворюється на могутню чарівницю, породжену силами зла, студента заворожує співом прекрасна Серпентіна. У фіналі казки герої повертають собі звичний вигляд. 
Боротьба за душу Ансельма, що велася між Веронікою, Серпентіною й тими силами, що стояли за ними, завершується перемогою Серпентини, що символізує перемогу поетичного покликання героя.
У 1819 році з’явилася новела Гофмана «Малюк Цахес на прізвисько Ціннобер», яка деякими мотивами близька казці «Золотий горнець». Але історія Ансельма – це швидше за все фантастична феєрія, тоді як «Малюк Цахес» - соціальна сатира письменника. 
Також Гофман став творцем кримінального жанру. Новела «Мадемуазель Скюдері» визнана його родоначальницею. Письменник побудував розповідь на викритті таємниці злочину. Він зумів в усьому, що відбувається, дати доказове психологічне обґрунтування. 
Художня манера і основні мотиви творчості Гофмана представлені в романі «Життєва філософія Кота Мурра». Це один із самих значних творів письменника.
Основна тема роману – конфлікт художника з дійсністю. Світ фантастики зовсім зникає зі сторінок роману, за виключенням деяких другорядних деталей, пов’язаних з образом майстра Абрагама, і вся увага автора зосереджується на реальному світі, на конфліктах, які відбуваються в сучасній йому Німеччині.
Головний герой кіт Мурр – антипод Крейслера, його пародійний двійник, пародія на романтичного героя. Драматичній долі справжнього художника, музиканта Крейслера протиставлене буття «освіченого» філістера Мурра.
Увесь кошачо-собачий світ в романі – сатирична пародія на суспільство німецьких держав: на аристократію, чиновників, студентські угрупування, на поліцію тощо. 
Мурр мріє, що він визначна особистість, вчений, поет, філософ, а тому літопис свого життя він веде «з повчанням  кошачої молоді». Але в дійсності Мурр є уособленням «гармонійного нахаби», який був таким ненависним романтикам.
Гофман намагався уявити в романі ідеал гармонійного суспільного устрою, в основі якого лежить загальне поклоніння перед мистецтвом. Це Канцгеймське абатство, де шукає притулку Крейслер. Воно мало чим схоже на монастир і скоріше нагадує Телемське абатство Рабле. Однак і сам Гофман усвідомлює нереальну утопічність цієї іділії. 
Хоча роман не завершений (через хворобу і смерть письменника), читачу стає зрозумілою безвихідь і трагізм долі капельмейстера, в образі якого Гофман відтворив непримиримий конфлікт справжнього художника з існуючим суспільним ладом.
4.Творчий метод Е.Т.А.Гофмана. 
•	Романтичний план.
•	Тяжіння до реалістичної манери.
•	Мрія завжди розвіюється перед тягарем реальності. Безсилля мрії викликає іронію, гумор.
•	Гумор Гофмана змальований в сумних тонах.
•	Характерна двоплановість творчої манери.
•	 Невирішеність конфлікту між героєм і зовнішнім світом.
•	Головний герой – людина творча (музикант, художник, письменник), якій досяжний світ мистецтва, казкової фантастики, де він може реалізувати себе і знайти притулок від реальної буденності.
•	Конфлікт художника із суспільством.
•	Романтичний герой Гофмана живе в реальному світі.
•	Постійне трагічне протиріччя між героєм і його ідеалами – з одного боку і дійсністю – з іншого.
•	Іронія - суттєвий компонент поетики Гофмана – набуває трагічного звучання і заключає в собі поєднання трагічного і комічного.
•	Переплетіння і взаємопроникнення казково-фантастичного плану з реальним.
•	Протиставлення світу поетичного і світу буденної прози. 
•	 В кінці 10-х рр. – посилення суспільної сатири в його творах, звертання до явищ сучасного суспільно-політичного життя. 
5. Життєвий і творчий шлях Г.Гейне.
		Генріх Гейне (1797-1656) – одна з найпомітніших постатей  в історії німецької літератури, найбільший лірик епохи. Його справедливо називають співцем  природи і нещасливого кохання.
		Народився Гаррі-Генріх Гейне 13 грудня 1797 року в м. Дюссельдорф в небагатій єврейській родині. Батько, людина лагідна, добра, привітна, торгував крамом, але в комерції йому не щастило, тому сім’я постійно зазнавала матеріальних нестатків. Генріх палко любив його: «З усіх людей я нікого так палко не любив на цій землі, як його… Не минало жодної ночі, щоб я не думав про мого покійного батька, і, прокидаючись уранці, я й досі часто чую звук його голосу, як відлуння мого сну». Мати майбутнього поета, донька відомого лікаря, була освіченою жінкою (досконало володіла англійською і французькою мовами), багато читала, і любов до читання намагалася передати дітям. Вона перша помітила в синові «божу іскру» любові до літератури і підтримала її. Гейне неодноразово звертався у своїй творчості до милого його душі образу матері.
Вчився Гаррі в початковій школі, а згодом у Дюссельдорфському католицькому ліцеї. Побудоване на суцільному зубрінні, навчання давало йому мало радощів. Іноді доводилося терпіти і побої вчителя. З ліцею Гейне назавжди виніс ненависть і до релігії. Та були в житті і приємні речі – книжки про пригоди Дон Кіхота і Робінзона Крузо, про мандри Гулівера, драми Й.Гете і Ф.Шіллера.
	Вірною подругою на все життя стала для майбутнього поета сестра Шарлотта. З нею він ділився життєвими враженнями, довіряв свої таємниці, їй читав свої перші вірші.
	Коли Гаррі виповнилося 17 років постало питання про його майбутнє. Батьки, захоплені романтичною біографією Наполеона, спочатку мріяли про  військову кар’єру для сина. Але згодом на сімейній раді було вирішено зробити з Гаррі комерсанта . В 1816 р. батьки відправляють його в Гамбург до багатого дядька, банкіра, Соломона Гейне, де він мав пройти школу ділової людини. 
	В будинку дядька  поет провів три роки; почувався він тут незатишно, на становищі бідного родича, в середовищі, яке було йому чужим. Тут же він пережив першу інтимну драму, кохання до кузини Амалії, яка ним зневажила і вийшла заміж за прусського аристократа.  Молодий Гейне присвятив їй свої ранні вірші, з яких згодом склався цикл «Страждання юності».
	Упевнившись, що комерсанта з племінника не вийде, дядько погодився допомогти йому здобути вищу освіту, власне, утримувати його під час навчання. У 1819 р. Гейне вступив до Боннського  університету на юридичний факультет, але з більшим задоволенням відвідував заняття з філології та філософії. Саме в університетські роки завершується становлення Гейне - поета. Наприкінці 1921 р. в Берліні вийшла перша збірка поета під скромною назвою «Вірші Г.Гейне», яка не лишилася непоміченою і мала схвальні відгуки критики. Весною 1823 року, перед закінченням університетського курсу, побачила світ друга його збірка поезій з двома драматичними творами – «Трагедії з ліричними інтермецо». 
	Бажаючи на власні очі побачити життя рідної країни, молодий поет 1824 р. пішки вирушив у подорож по Німеччині. Краса природи захоплює його вразливу душу. Але настрій поета затьмарюється, коли він бачить тяжке життя народу. Правдиві картини життя, які Гейне спостерігав під час цих мандрів, він намалював у прозовому творі «Подорож на Гарц» (1826 р.), яким відкривається чотиритомна збірка прози «Подорожні картини».
	1825 року Г.Гейне закінчує університет і одержує диплом юриста. П’ять років він жив в різних містах Німеччини, знайомився з багатьма людьми, зокрема, він подружився з російським поетом Ф.Тютчевим, який служив у російському посольстві в Мюнхені.
	Всі ці роки Гейне шукає собі якоїсь посади, пробує влаштуватись адвокатом та професором університет. В Німеччині вже знають його твори, в яких він  виступає проти реакції, проти феодально-абсолютистських порядків. За ним починає стежити поліція, йому загрожує в’язниця. 
	У травні 1831 року Гейне їде до Франції і стає політичним емігрантом до кінця своїх днів. Гейне живе постійно в Парижі, тільки в 1843-1844 рр. ненадовго відвідує Німеччину. Його друзями стають французькі письменники Беранже, Бальзак, Жорж Санд, Мюссе, Дюма… Проте розлука з батьківщиною гнітила його до самої смерті.
	Гейне було майже 37, коли він познайомився з молодою вродливою француженкою   Ксенією Ежені Міра, яку поет вперто називав Матильдою. Селянка за походженням, Матильда приїхала до Парижа в пошуках щастя і жила у своєї тітки, допомагаючи їй торгувати взуттям. Через рік Гейне одружився з нею. Матильда була примхливою, вередливою і дуже запальною жінкою (Гейне називав її «домашнім Везувієм»); вона не вміла читати і Гейне марно намагався навчити її німецької мови. Вона так і померла, не прочитавши жодного вірша чоловіка, навіть точно і не знала, чим він займається. Але дівчина полонила поета своєю природністю, веселістю, безмежною відданістю, його не дуже бентежило те, що вона не знає його творів, адже зробив висновок, що вона покохала його не за гучну славу, не як поета, а як людину. Разом вони прожили 20 років спільного життя. Коли поет тяжко і невиліковно захворів, вона турботливо доглядала за ним.
	Але були й інші думки щодо стосунків Матильди і Генріха, особливо після поезії «Женщина» (1836).
Ее в грязи он подобрал;
Чтоб все достать ей - красть он стал;
Она в довольстве утопала
И над безумным хохотала.
		З появою цієї поезії більшість доводили, що чудові пісні про кохання були лише плодом творчої уяви Гейне, а він ніколи не відчував щастя у шлюбі. Є певні свідчення про аморальну поведінку Матильди після смерті чоловіка. Але в інших спогадах сучасників, дружина поета постає праведницею, яка вела скромний спосіб життя. Їй неодноразово пропонували руку і серце, але вона не могла забути чоловіка і не хотіла носити іншого прізвища.
	Цікава деталь: Матильда померла 17 лютого 1883 року, рівно через 27 років після смерті чоловіка.
	З 1846 р. сили Гейне  підточувала страшна хвороба – сухоти спинного мозку. З роками хвороба прогресувала. Весною 1848 року поет востаннє самостійно виходив з дому. Останні вісім років життя Гейне, зазнаючи невимовних фізичних страждань, пролежав у ліжку (за його словами, в «матрацній могилі»). Але й у цей час він продовжував писати. Напівсліпий, нерухомий, письменник парвою рукою піднімав повіку одного ока, щоб хоч трохи бачити, а лівою на широких аркушах паперу виводив величезні літери.
	Помер Гейне 17 лютого 1856 р. Його останніми словами були: «Писати!.. Паперу, олівця!..». Виконуючи останню волю Гейне, його поховали без релігійних обрядів, без надгробних промов в Парижі. За труною йшли друзі, знайомі. 
	Як зазначають дослідники творчого доробку митця, Гейне, насамперед, «взяв від романтичної школи все життєздатне: зв’язок з народною творчістю… Він продовжив розпочате романтиками використання мотивів народної легенди й казки, розхитування канонів класичного віршування». До скарбниці світової літератури Гейне увійшов як автор поезій та художньо-публіцистичної прози. А світову славу принесла німецькому поету «Книга пісень», яка була видана 1827 року.		
	В 1869 р. в Німеччині вийшло повне видання творів Гейне, розраховане на 50 томів. Справжнє знайомство України з Гейне почалося ще з другої половини ХІХ ст. Спочатку це були вільні переклади його поетичних торів, які з’являлися на сторінках періодики. Першими перекладачами були Ю.Федькович та М. Старицький.  
 	Перші збірки творів Гейне в Україні побачили світ у 1892 р. у м. Львові.  У перекладах Лесі Українки і Максима Старицького було видано «Книгу пісень» (вибрані твори), а в перекладах Івана Франка — «Вибір поезій» Г.Гейне. Молода Леся Українка зробила першу вдалу спробу втілити засобами української мови не тільки зміст, а й поетичну форму ліричних творів Гейне. Переклади 92 поезій з «Книги пісень», які належать її перу, малюють образ юного Гейне, побачений очима нашої поетеси. На початку XX ст. над перекладами творів Гейне українською мовою працювали: Борис Грінченко, Агатангел Кримський, Панас Мирний, Л.Старицька-Черняхівська, М.Вороний та ін.
6.“Книга пісень” – видатне явище німецького романтизму. Народно - пісенна основа віршів.
	В 1827 році з’явилася знаменита поетична збірка «Книга пісень», яка увібрала все краще з поетичного доробку поета 1816-1827 років. «Книга пісень» - своєрідний ліричний щоденник, це цілісний твір за композицією, змістом і формою. Це поетична розповідь про нещасливе, нерозділене кохання. «З мого великого болю творю я пісні маленькі», - говорив поет і гірко підсумовував: «Книжка ця – то тільки урна з попелом мого кохання». Не підлягає сумніву те, що вірші, видрукувані у збірнику, надихались нерозділеним коханням молодого поета до своєї кузини Амалії. У тому, як він розповідає про кохання, свої почуття, вражає насамперед невичерпне багатство емоцій, мистецтво передавати найвитонченіші відтінки людських почуттів та думок.
	 Складається збірка з 5-ти частин – «Страждання юності» (цикли «Образи снів», «Пісні», «Романси», «Сонети»), «Ліричне інтермеццо», «Знову на батьківщині», «Північне море», «Подорожі на Гарц». У межах кожної частини чи циклу вірші пронумеровані. Цикли «Романси» і «Сонети» та дві останні частини книги віршів, крім номерів, мають ще й назви.
	Створювалися цикли в різний час, а це означає, що в свої сукупності «Книга пісень» відбиває еволюцію поетичної творчості Гейне кін.10-х і 20-х рр.  Збірці притаманна певна поетична єдність.  Провідною у перших 3-х циклах виступає тема нерозділеного, нещасливого кохання. В останніх циклах на перший план виходить тема природи. 
До збірки увійшли поезії різних жанрів: пісня, балада, романс, сонет, що говорить про орієнтацію на народну поезію, на ритмомелодику, образність і стиль німецьких народних пісень. 
Далекий  від народнопісенного ліричний герой збірки, за своєю природою є скоріше німецьким інтелігентом того часу, який свої почуття і переживання виливає в дещо відсторонених і поетично-абстрагованих народнопісенних формах і образах.  
Серцевину збірки складає цикл «Ліричне інтермецо», який відзначається найбільшою сюжетно-тематичною єдністю. В ньому послідовно відтворюється вся історія кохання поета від його зародження і до драматичної розв’язки – виходу коханої заміж за іншого й страждань самотнього поета. Це ніби своєрідний любовний роман, що складається з ліричних мініатюр. 
На відміну від першого циклу (де кохання є фатальною силою, що несе страждання і загибель), тут кохання постає як людське почуття, що приносить і щастя, і муку. 
У циклі «Знову на батьківщині» відбулося значне зміщення змісту у повсякденно-побутову площину. В цьому циклі більше дотепності, іронічної гри, а водночас і послаблення ліризму та переспівування самого себе. 
І за змістом, і за формою окремо стоїть у «Книзі пісень» цикл «Північне море», який наповнений величними і живописними картинами природи. Цикл писаний здебільшого у формі верлібру (вільного віршу). 
	До найславетніших  поетичних здобутків Г.Гейне належить знаменитий вірш, присвячений рейнській красуні Лореляй. За давньою народною легендою Лореляй – це прекрасна чарівниця, котра з’являлася на  високій скелі над річкою Рейн і своїм звабливим сміхом занапащала тих, хто пропливав  річкою.  Ця легенда дуже вразила поета. Саме Гейне зробив цей сюжет дуже популярним, і його вірш став народною піснею. Гейнівська Лореляй втілює згубну силу кохання, котрою вона наділена не зі своєї волі. У своєму вірші поет зберігає фольклорні елементи, простоту форм, мелодійність «пісні» і романтичну піднесеність тону. Поетичний текст гейнівського вірша знайомить нас із старовиною, відкриває перед нами поетично відтворену картину традицій, стосунків і характерів давно минулого часу. 
		Ще одним шедевром поетичної творчості Г.Гейне став вірш «Самотній кедр на стромині…». 
Самотній кедр на стромині
В північній стоїть стороні,
І кригою, й снігом укритий,
Дрімає і мріє вві сні.
І бачить він сон про пальму,
Що десь у південній землі
Сумує в німій самотині
На спаленій сонцем скалі.
Головний мотив – нерозділене кохання. Головною стає думка про самотність людини у світі. Безмежним простором (північ-південь) роз’єднані  кедр і пальма.
Особливості стилю поета:
•	Принцип циклічності: місце кожного вірша визначене його зв’язками з попереднім і наступним;
•	Історія трагічного кохання набуває загальнолюдського звучання, характеризує стан душі сучасної письменникові молоді з щирою, вразливою душею;
•	Лексичні і синтаксичні повтори;
•	Контраст і антитеза;
•	Мелодійність поезії;
•	Ліричний герой – романтик для якого без кохання нема щастя; він відчуває свою перевагу над «цивілізованим світом» філістерів;
•	Лірика з елементами романтичної іронії (все ставиться під сумнів).  

«Книга пісень»
«Страждання юності »	«Ліричне інтермецо»	«Знову на батьківщині»	«Північне море»	
Знехтуване почуття кохання стає джерелом різкого конфлікту поета з дійсністю. 	Послідовно простежується вся історія кохання поета, який зосереджується на власне переживаннях і душевних муках.	Поет розповідає про пережиту нещодавно трагедію. 	Образ – море.	
Кохання – ірраціональна і фатальна сила.	За канонами романтичного мистецтва присутні зав’язка, кульмінація, розв’язка.	Минуле змушує осмислити душевні муки героя, а не переживати знову.	Філософська лірика. 	
Юнак веде бесіду з привидами на цвинтарі, його серце обливається кров’ю через нещасливу любов.	«Вона» - невірна кохана, її образ узагальнений, позбавлений індивідуальних рис.	Ліричний герой – людина з досвідом, тому почуття розгортаються динамічно: то розквіт, то згасання надії на щастя. 	Природа співвідноситься з людиною і людське життя вимірюється масштабами світобудови.	
		«Книга пісень» ще за життя автора витримала тринадцять видань, а в 1855 р. вийшла у французьких перекладах. Багато віршів із збірника покладено на музику, значна частина поезій стала народними піснями і в Німеччині, і далеко за її межами. 
		
Питання для самоконтролю:

1.	Які факти з життя Е.Т.А.Гофмана вам найбільше сподобалися і запам’яталися?
2.	Назвіть основні теми творчості письменника і найвидатніші твори.
3.	Визначте, у чому різниця між філістерами та ентузіастами.
4.	Яке місце в житті Г.Гейне займали жінки?
5.	Із скількох циклів складається збірка Гейне «Книга пісень»?
6.	Опишіть образ ліричного героя збірки.

Лекція 3. Англійський романтизм. Дж. Г. Байрон. П.Б.Шеллі.

1.Особливості розвитку англійського романтизму 2.Короткі відомості про життя і творчість П.Б.Шеллі. Гармонія людини з природою – провідна тема лірики поета. 3.Дж.Г.Байрон– видатний англійський поет-романтик, фундатор епохи нової поезії. 4.“Українська” та “східна” теми у творчості Дж. Г.Байрона: “Мазепа”, цикл “Східні поеми”. 5.Роман у віршах “Дон Жуан”.   

1. Особливості розвитку англійського романтизму.
Романтизм в Англії сформувався раніше, ніж в інших країнах Західної Європи і не був явищем раптовим, бо романтичні тенденції довгий час існували таємно. 
Політична та економічна ситуація Англії багато в чому визначала атмосферу, духовний космос, в якому народжувались нові романтичні ідеї суспільно-художнього характеру. Бурхливий розвиток міст, зростання чисельності робітників і ремісників, зубожіння селянства і відхід його в пошуках хліба і праці у міста: все це викликало появу в літературі нових тем, конфліктів, людських характерів і типів.
Своєрідні особливості англійського романтизму:
•	Йому передував значно довший, ніж у Німеччині та Франції, період передромантизму (декілька десятиліть ІІ пол. ХУІІІ ст.).
•	Середньовіччя викликало особливий інтерес у британців. Готику багато хто розумів як початок національної історії і культури.
•	Особливо велика кількість творів з християнською релігійною образністю і тематикою. Звернення до релігійних джерел, зокрема до Біблії, - норма доби.
•	Захоплення національним фольклором, збирання його скарбів письменниками-романтиками.
•	Життя селянства, його своєрідна духовна культура, доля робітничого класу, його боротьба за свої права стають об’єктом вивчення романтиків. 
•	З’являється нова тема – тема далеких подорожей через моря і пустелі.  Опанування простором далеких країн і континентів.
•	Помітна перевага лірики, ліро-епічних форм і роману над традиційними епосом та драмою.
Відносно нетривалий період розквіту романтизму (30-35 років) дав Англії два покоління письменників, які суттєво відрізнялися один від одного. 	
Перший етап розвитку романтизму в Англії датується 90 рр. 18 ст. Нове в літературі – наслідок сприйняття революційних подій, їх оцінки. Характер змін очевидний в творчості письменників, які виступили раніше, а тепер сказали своє нове слово, подібно Р. Бернсу, який незадовго до смерті встиг оспівати «дерево волі», або ж першому романтику У. Блейку.
Під знаком ставлення до революції складається і творчість молодих поетів: У. Вордсворта, С.Т. Колріджа, Р. Сауті. Цих трьох поетів об’єднують спільною назвою «Озерна школа» і називають «лейкистами» (з англ. «лейк» - озеро). Але вони не вважали себе представниками спільної школи. Кожен з них був оригінальним митцем і не хотів бути одним з групи. Але спільність між ними яскраво виражена: 
-	вони – митці одного покоління, які пройшли у чомусь схожий шлях духовного і творчого розвитку;
-	зазнали спокуси руссоїзму і революційно-демократичних ідей ;
-	були першовідкривачами і теоретиками нового напрямку – романтизм (збірка «Ліричні балади», яка вийшла у 1798 р., а передмова до другого видання якої (1800 р.) стала першим естетичним маніфестом англійського романтизму). 
  Їх зусиллями напрацьовується і теоретично усвідомлюється нова поетика, але поки що цей процес тільки починається.
Другий етап являє собою формування самостійної романтичної традиції. У ці роки одна за одною з’являються поетичні книги, які знаменують прихід нових авторів, несхожих один на одного, і конкуруючих між собою: Т. Мур, В Скотт,  Дж. Байрон. 
Цей етап розпочався в 1815 р., після падіння Наполеона. В Англії вводяться хлібні закони, під знаком боротьби з якими йшла суспільна боротьба наступного 30-річчя (аж до їх відміни у 1846 р.). Суть цих законів – в забороні імпортувати зерно, поки ціни на внутрішньому ринку не піднялися до встановленого максимального рівня. Боротьба проти хлібних законів стала приводом і частиною набагато ширшого руху за зміну законодавства, всієї структурної влади, за парламентську реформу, яка була проведена в 1832 р. Реформа не поклала край суспільному руху, а стала причиною початку чартизму.
В ці роки – між битвою під Ватерлоо і парламентською реформою – і відбувся розквіт англійського романтизму. Найбільш значні твори створює Байрон, який  назавжди покидає Англію. В. Скотт розробляє форму історичного роману, заклавши тим самим основу новій романній формі, яку пізніше розвинуть письменники-реалісти. В поезію приходять романтики молодого покоління: П.Б.Шеллі, Дж. Кітс.
До початку 30-х років в англійській літературі романтична традиція не завершує свого розвитку, але перестає бути центральним літературним явищем.
2.Короткі відомості про життя і творчість П.Б.Шеллі. Гармонія людини з природою – провідна тема лірики поета.
 Персі Біші Шеллі (1792 -1822) народився у графстві Сассекс 4 серпня 1792р. Батько його належав до англійської аристократії. Дитячі роки пройшли у помісті батьків. Коли Персі виповнилося 12 років, він вступив в Ітонський коледж, де навчалися діти аристократів. В коледжі Шеллі багато читає і пробує писати поезії, в яких наслідує відомого на той час Сауті. Справжнього товариша і покровителя Шеллі зустрів в особі лікаря Лінда, який викладав у коледжі природничі науки. Таємний демократ і республіканець, Лінд допоміг юнакові розібратися в навколишній дійсності. Він  познайомив Шеллі із твором Уільяма Годвіна «Політична справедливість». 
Тоді ж вперше Шеллі дізнався про ідеї народовладдя, які проповідував Жан Жак Руссо, і познайомився з атеїстичними поглядами Гельвеція, Гольбаха, Дідро; його улюбленими творами стали твори Вольтера.
Під впливом ідей французьких просвітників Шеллі  написав і надрукував ряд поезій, поему «Агасфер» (1809) і 2 романи. Герої його творів – атеїсти, які заперечують релігію та існування Бога.
В 1810 р. він вступив в Оксфордський університет. І в тому ж році Шеллі видає збірку політичних віршів «Записки цареубивці», авторство якої приписав прачці Маргарет Нікольсон, яка в 1797 р. спокушалася на життя короля Георга ІІІі була відправлена у лікарню для душевнохворих. У збірці поет виступив із закликом до миру. 
В університеті він також анонімно віддрукував і розіслав членам вченої ради брошуру «Про необхідність атеїзму», але більшість впізнали в авторові Шеллі, за що його виключили з університету. Батько молодого поета зрозумів, що всі його плани щодо блискучої парламентської кар’єри сина рухнули. Він прокляв сина і назавжди заборонив йому з’являтися у батьківському домі.
П.Б.Шеллі оселився у Лондоні і зайнявся вивченням політекономії та соціально-утопічних ідей Уільяма Годвіна. Інколи юнака відвідувала сестра Елізабет разом з 16-річною подругою Гаррієт Вестбрук, яка страждала від тиранії батька. Із співчуття Шеллі одружився з нею і відвіз її у Шотландію, в Единбург.  Батьки Шеллі, розізлившись через нерівний шлюб сина,  почали вимагати його відмови від права на успадкування великих сімейних володінь. Вони лишили його навіть без невеликої річної матеріальної допомоги. Життя поета було важким.
У 1813 р. поет надрукував свій перший значний твір – ліро-епічну поему «Королева Маб», в якій виступив із закликом знищити монархію та аристократичних привілеїв. Незабаром Шеллі залишив Англію і ненадовго поїхав до Ірландії.  Після поїздки дружина поета та її родичі вирішили втрутитися  в особисті справи Шеллі і «наставити вільнодумця на правильний шлях». Розпочалися безкінечні сімейні сварки, і дуже швидко сімейне щастя розвіялося як дим. 
Незабаром Шеллі одружився вдруге – з дочкою Годвіна Мері, яка пізніше стане письменницею і першим талановитим критиком і видавцем творів чоловіка. У 1816 р. поет разом з дружиною поїхав до Швейцарії, де познайомився з Байроном. За відкритий виступ проти монархії і церкви правлячі кола Англії в 1817 р. почали переслідувати поета. Скориставшись смертю першої дружини Шеллі, святоші і ханжі відібрали у нього 2-х дітей через те, що він атеїст. Боячись, що в нього можуть забрати і сина від другого шлюбу, Шеллі назавжди залишає Англію і переїздить разом із сім’єю до Італії. Тут він вдруге зустрічається з Байроном, їх дружні стосунки кріпнуть. Видатний поет відвідує Венецію, Рим, Неаполь, Флоренцію,  і лише тяжка хвороба (туберкульоз) не дозволяє йому брати безпосередню участь у політичній боротьбі.
П.Б.Шеллі загинув у розквіті творчих сил, в 30 років, під час несподіваної бурі на морі Біля Ліворно 8 липня 1822р. Тільки через 10 днів його тіло водою викинуло на берег і було піддане спаленню у присутності Байрона та інших близьких друзів. Урна з прахом поета була похована  на протестантському цвинтарі у Римі. На пам’ятнику зроблений напис: «Персі Біші Шеллі – серце сердець».
Все своє творче життя Шеллі писав лірику, багатогранну і тематично розмаїту – це і політичні, і громадянські поезії, звернення до великих попередників, сучасників і друзів, вірші про природу і кохання.  
  Культ природи з великою силою втілений у таких поезіях Шеллі, як «Монблан», «Ода західному вітрові» «Жайворонкові», «Вечір» та ін. Природа у Шеллі персоніфікована, наділена людським  пристрастями і почуттями, вона ніби продовження душі і розуму самого поета. Вірші про природу часто змальовують і кохання до жінки. Описи природи у поета філософічні.
Я люблю мороз и снег,
Шторм и непогоду,
Волны, бьющие о брег,
И саму природу.
У віршах Шеллі утверджує ідею безсмертя природи, вічного її розвитку. Поет ніби проводить паралель між зміною в житті суспільства і в житті природи. Загальна тональність його поезій оптимістична: як за зимою йде весна, так і період соціальних бід і воєн змінюється періодом миру і процвітання.  
Найвідомішою серед значних творів поета є  його поема «Аластор, або дух самотності» (1816). Цей ліричний твір розповідає про поета-юнака, який прагне покинути цивілізацію і людей, яких він ненавидить, і піти у прекрасний світ природи, де, на його думку, можна знайти щастя. Але марно він шукає ідеал кохання і краси серед пустинних скал і живописних долин, самотній юнак гине. Природа карає його за те, що він відмовився від людей, що не захотів стати вище їх горя і радості. Шеллі в поемі засуджує індивідуалізм.
Особливості творчого методу
•	його твори вражають силою почуттів, музичністю, різнобарвністю ритмів;
•	створює новий для англійської поезії жанр масової пісні, яка близька до народних пісень;
•	введення в поезію нових слів і зворотів;
•	різнобарвність тематики – від політичної до інтимної;
•	він схильний до алегорій, до великих узагальнень;
•	показ у творах подій від далекого минулого до сучасності.
3. Дж. Г. Байрон– видатний англійський поет-романтик, фундатор епохи нової поезії.
Джордж Гордон Байрон - великий англійський поет, зачинатель так званої байронічної течії в європейській літературі ХІХ ст. Його творчість ввійшла в історію світової літератури як видатне художнє явище, пов’язане з епохою романтизму. Байрон був не лише визначним поетом-романтиком, а й  став для своїх сучасників і наступних поколінь втіленням романтичного героя. Для того, щоб стати романтичним героєм, поет мав усе – прегарну зовнішність (був справжнім красенем), всепереможну особисту принадність, аристократичне походження і велике багатство, сповнену пристрастей і пригод біографію. В особистому житті був пристрасним і палким коханцем. Він умів полонити серця жінок, завойовувати дружбу і відданість чоловіків й одночасно наживати найзапекліших ворогів і фальшивих заздрісних псевдоприятелів. 
 Прізвище Байрона стало поняттям. Від нього утворився абстрактний іменник – «байронізм», котрий включає широкий літературний зміст і певний тип поведінки, відчуттів, ставлення до світу, навіть одягу. Як поета і особистість, його наслідували, з ним порівнювали. Не випадково Михайло Лермонтов заперечував: «Ні, я не Байрон, я інший…» А його героя, як і багатьох інших персонажів, не можна до кінця зрозуміти поза поняттям байронізму.
  Джордж Ноел Гордон Байрон (1788-1824) народився в Лондоні 22 січня 1788р. у знатній, але збіднілій дворянській родині. Шлюб батьків – капітана Джона Байрона та Кетрін Гордон Гайт був невдалим. Кетрін, багата шотландська спадкоємиця,  стала другою дружиною безпутного вдівця, блискучого офіцера англійської армії, який звик жити на широку ногу. Від першого шлюбу у Джона була донька Августа, яку виховувала бабуся, і її дружба з братом Джорджем розпочнеться лише в 1804 р. 
Щоб поправити своє скрутне фінансове становище, Джон швидко запропонував Кетрін руку і серце. Однак пізніше  виявилося, що багатство дружини значно менше, ніж хотілося б капітанові; її зовнішність його не приваблювала, так само дратував характер. Молода пара розлучилася одразу ж після народження сина. Джон тікає до Франції, рятуючись від кредиторів, поринає у розгульне життя, де у 36 років помирає, коли Джорджу  виповнилося лише 3 роки. Тому Джордж уявляв батька лише з розповідей близьких йому людей, але до імені батька ставився з повагою.
Мати, майже позбавлена засобів до існування, їде із сином у Шотландію. Змалку систематичної освіти хлопчик не одержував через брак коштів на гарних вихователів та вчителів. За платню, яку могла запропонувати Кетрін, наймалися переважно шарлатани. Вже з дитинства почали складатися драматичні стосунки з матір’ю, яка ненавиділа хлопця, бо вважала його причиною всіх своїх нещасть.  Маленьким він боявся її мінливого характеру, вибухів люті, які чергувалися з нестримними пестощами й сльозами; учнем школи почав її соромитися, студентом – просто уникав.
Більш-менш систематичне навчання Байрон розпочав у Граматичній школі м.Ебердін. Одного дня сюди прийшла звістка про те, що в житті 10-літнього хлопця відбулися зміни. По смерті двоюрідного діда Уїльяма Байрона він успадкував родовий маєток під назвою Ньюстедське абатство і титул лорда, тобто отримав право по досягненні 18 років без виборів, на все життя зайняти місце в палаті лордів і навчатися в одній з кращих аристократичних шкіл Англії. Байрон з матір’ю поспішили до Ньюстеда оглянути свої маєтки. Але будинок виявився настільки занедбаним, що жити в ньому було неможливо, і вони поселилися неподалік у Ноттінгемі. Не дивлячись на бідність, мати зверталась до багатьох  лікарів в надії  позбавити його від  вродженої кульгавості.
Ранні роки Байрон провів у м. Гарроу, в коледжі, в якому отримували виховання діти аристократів. У школі хлопець не проявляв особливої старанності, та й стосунки з іншими дітьми складалися непросто. Він змалечку відчував, що не такий як усі. Каліка від народження, Джордж страждав від своєї кульгавості, прагнув самотності. Рокова помилка акушерки під час пологів призвела до паралічу сухожиль. Захищаючи і стверджуючи себе як повноцінну особистість, він вперто займався спортом, згодом став чудовим плавцем, боксером, вершником.
Уже в шкільні роки поет часто закохувався. Він плекав ніжну любов до своєї кузини Маргарет Паркер, присвячуючи їй свої перші сердечні вірші, потім – до Мері Чаворт, яка жила недалеко від Ньюстеду. Байрон присвятив Мері цілий ряд віршів, але особливо хвилююче він передав свої страждання і кохання до неї в поемі «Сон» (1816).
  У 1805 р. він вступає до Кембріджського університету. Починає захоплюватись Наполеоном. Будучи студентом Байрон винаймає чудові кімнати, живе безтурботно, стає модником. Мода вимагала регулярно пити вино і грати в карти, і хоча Байрон не дуже любив ні перше, ні друге, слухняно дотримувався загальноприйнятих  студентських традицій. В ці ж роки з’являється потяг до ексцентричних розваг. Наприклад, він заводить собі ведмедя, якого під час канікул забирає додому в Ньюстед. Все це, звичайно, вимагає коштів, тому до повноліття набирається 12 тисяч боргу.    
Байрон відчував себе чужим і самотнім серед оточуючого аристократичного суспільства. Уже в ранніх віршах поета звучали мотиви розчарування і самотності. Все гостріше відчувався конфлікт поета з офіційним англійським суспільством, причинами якого було те, що поет поводив себе надто волелюбно, сміливо мислив і писав, надто гостро і безжально критикував світську чернь.
 У грудні 1806 року Байрон видав першу збірку віршів, які, за порадою друга вилучив із продажу і знищив. Обидва видання з’явилися без посилання на авторство. Уперше своїм іменем Байрон підписався під збіркою «Години дозвілля», яка побачила світ у червні 1807 року. Вірші, вміщені в збірці, ще слабкі і переважно наслідувальні. Здебільшого – про любов. Рецензент одного літературного журналу взагалі не радив молодому поету займатися літературою. Та й сам Байрон бачив себе передусім політиком, суспільним діячем, а вже потім – поетом. Хоча саме поезія стала головним тереном, де виявився його волелюбний, антитиранічний дух, його заперечення поневолення та насильства над людьми і народами, його любов до істини і справедливості.
У липні 1808 року Байрон отримав диплом і деякий час живе у своєму родовому маєтку. Із досягненням повноліття, в 1809 р., Байрон посів своє законне місце в палаті лордів.
Через декілька днів після присяги в палаті лордів виходить поема «Англійські барди і шотландські оглядачі», якою автор наживає собі значних ворогів. Один з ображених, Томас Мур, посилає Байрону виклик на дуель, яка не відбулася через те, що 2 червня 1809 р. розпочалась 2-річна середземноморська подорож поета. Він побував в Іспанії, відвідав Албанію, Грецію, Турцію. Незабутнє враження у поета залишила природа Албанії, простота побуту, благородність і мужність народу. Тут, в Албанії, виникають 2 перші пісні поеми «Паломництво Чайльд Гарольда».
Третя і четверта пісні будуть пов’язані  з іншою подорожжю Байрона – з його мандрівним життям після того, як 25 квітня 1816 року він буде змушений назавжди покинути Англію. Це було викликано остаточним розривом з англійським світським суспільством після того, як його залишила дружина Анабела Мільбенк одразу ж після народження доньки Ади.
Здається, слава прийшла до Байрона миттєво, в один день. Він так і сказав: «Одного ранку я прокинувся знаменитим». То був ранок 27 лютого 1812 р. Саме тоді Байрон виголосив у палаті лордів промову, в якій чітко сформулював своє політичне кредо. І буквально наступного дня вийшли друком дві перші пісні поеми «Паломництво Чайльд-Гарольда».
На оточення, особливо жінок, Байрон справляв колосальне враження. Першою завоювати прихильність Байрона вдалося леді Кароліні Лем. Байрон почав щоденно відвідувати її дім, який був ще одним із центрів партії вігів. Наступним короткочасним захопленням поета стала набагато старша за нього леді Оксфорд,  40–річна Елізабет Скотт,  потім леді Вебстер, леді Колланд і т. д. 
У червні 1913 р. Байрон зустрів свою сестру Августу Лі, з якою давно не бачився , але весь час листувався. Вона вже мала 3 дітей і чоловіка-егоїста. У 1914 р. Байрон опинився у центрі пліток. І це не дивно, адже про свої далеко не братерські почуття до сестри він натякав у розмовах з друзями. Коли у квітні 1914 р. Августа народила доньку Медору, Байрон натякав, що це його позашлюбна дитина. В одному з листів до леді Мельбурн Байрон писав: «Это отнюдь не обезьяна, а если она на нее чуть - чуть и похожа, то это, видимо, из-за меня».
В цей же час літературна слава поета, здається перейшла всі межі. Шаленим успіхом користувалася кожна з циклу поем, написаних у 1813-1816 рр. – «Гяур», «Корсар», «Абідоська наречена», «Лара», «Парізина». 
 В будинку Кароліни Лем поет познайомився зі своєю майбутньою дружиною, Аннабелою Мільбенк, з якою одружився у 1815 р. Вона здавалась йому втіленням жіночої краси і високих духовних рис. Незабаром виявилось, що Аннабела не здатна зрозуміти поривів свого чоловіка. Від самого початку молода дружина намагалася привернути Байрона до релігії, була проти його суспільної діяльності. 	Одружившись, Байрон збагнув свою помилку, він не завжди поводився як джентльмен, часто пиячив, терзав дружину розповідями про своїх колишніх коханок і погрожував привести додому свою нову коханку, актрису Сюзан Буассі. Повіривши наклепам про аморальну поведінку чоловіка, Аннабела через рік після вінчання з новонародженою донькою Адою Августою повернулася у батьківську оселю, а через два тижні порушила справу про розлучення. Ширилися чутки про знущання поета над дружиною. До сімейного скандалу додалося цькування  політичних противників та літературних опонентів, які звинуватили його в гомосексуальності, що смертельно каралось в тодішній Англії  Правлячі кола використали цей випадок для того, щоб звинуватити Байрона в «аморальності»; проти поета була організована ціла кампанія наклепів і переслідувань. Йому не подавали руки, старі знайомі не запрошували в гості, кредитори описували майно. Байрону не можна було з’явитися на вулиці.
У квітні 1816 р. Байрон покинув Лондон. Останнім віршем, написаним на рідній землі, була поезія «Станси до Августи», сестри, яка у важкий час була його опорою і підтримувала в ньому твердість духу. Джордж поїхав до Швейцарії, де перші місяці вигнання пройшли в самотності. Значною подією в житті стало знайомство з П.Б. Шеллі. В кінці року вже покидає Швейцарію і переїздить у Венецію. В Італії розпочинається найбільш плідний період його творчості: з’являється 4-та пісня його «Паломництва…», «Скарга Тассо» (1817), «Ода до Венеції» (1818), «Пророцтво Данте» (1819). Саме в Італії Байрон починає писати містерії на біблійні теми – «Каїн», «Небо і земля», сатири – «Видіння суду», «Бронзовий вік», пише поеми - «Беппо», «Мазепа», «Острів», створює 16 пісень «Дон-Жуана». В цей час Байрон дуже був схожий на свого героя – Дон Жуана
Він насолоджується безконечними любовними пригодами з одруженими і неодруженими жінками,  «жінками з народу»:
Люблю жіноцтво (не ловіть на слові!)
Люблю селянок – бронзу смаглих лиць
І очі темні спалахнуть готові
Щоразу тисячами блискавиць;
Люблю сеньйор – свавільні й загадкові,
З вологим, гордим виблиском зіниць,
Серця і в них на вустах, а душі – в зорі,
Ясні, бо їхнє сонце, небо й море…
Пізніше він підрахував, що майже половина всіх грошей, витрачених ним за рік проживання у Венеції, пішла на любовні задоволення з більше ніж 200 жінками. Він писав: «Эта цифра, возможно, неточна. Я их последнее время перестал считать». Негативною стороною такого образа життя стала гонорея – «прокляття Венери», як він її називав.
У квітні 1819 р. Байрон знайомиться з 19-річною графинею Терезою Гвіччіолі, брат і батько якої (графи Гамба) були членами таємного політичного руху карбонаріїв, а чоловік – найбагатший 60-літній граф Равени. Рішенням папи римського подружжя розлучається, і Тереза разом з поетом оселяються в Равені, де щасливо живуть 4 роки. Зв’язок з Терезою був для Байрона великою благодаттю. Він дуже змінився на краще, як підмічав його товариш поет Шеллі: «это касается и таланта, и характера, и нравственности, и здоровья, и счастья». Як писав сам поет друзям: «Теперь я считаю себя человеком, познавшим семейное счастье». 
Під впливом її родичів Байрон починає перейматися політичною ситуацією в країні. Його будинок став таємною базою, де зберігалася зброя, і розташовувався підпільний штаб.  Поет систематично передавав організації карбонаріїв чималі суми, зароблені літературною працею. Переслідуваний за свої зв’язки з карбонаріями поліцією, Байрон у жовтні 1821 року їде до Пізи, а через рік поселяється в Генуї. 
У 1823 р. в Англії утворився комітет допомоги Греції, і Байрону запропонували стати представником комітету в Греції, на що він з радістю погодився. Розпочинається кипуча діяльність Байрона – командира одного з повстанських загонів і прославленого поета епохи. В останні роки життя поет, за браком часу, пише мало. В січні 1824 р. в Міссолунчі святкує своє 36-ліття, відчуваючи (так колись напророкувала йому ворожка), що цей рік стане фатальним у його житті. Пише в день народження свій останній вірш:
Вгамуйся, серце. Вибив час.
Нікого нам не зворушить.
Нехай любов обходить нас,
Та нам – любить.
Пожовкли днів моїх листки,
Засох любові цвіт і плід.
Повзуть скорбота й хробаки
За мною вслід…
За волю в гордім цім краю
Борися всупір долі злій.
Знайди в бою і смерть свою, і супокій!
 Насувалася епідемія лихоманки. Тяжкий напад лихоманки стався 15 лютого. І коли хвороба вже ніби відступила, раптово навесні 19 квітня 1824 р. молодий поет помирає в оточенні розгублених лікарів.  Серце Байрона поховане в Греції, а його прах перевезений на батьківщину.
4.“Українська” та “східна” теми у творчості Дж. Г.Байрона: “Мазепа”, цикл “Східні поеми”. 
Творчість Байрона за характером створених ним творів в різні роки життя можна умовно поділити на 2 періоди:
-	Лондонський період (1807-1816 рр.);
-	Італійський період (1817-1824 рр.)
Перший період  - це час романтичної слави, роки успіху, що виявилися для поета важким випробуванням.
У 1812 р. виходить поема Байрона «Паломництво Чайльд - Гарольда» з підкреслено бойовим наступальним характером. Стиль її – ораторський. Поема наповнена окликами, прямими звертаннями до читача, риторичними запитаннями. Поет намагається переконати, запалити читача полум’ям своїх думок та почуттів.
Чайльд Гарольд не може знайти собі місця в тій духовній і політичній атмосфері, що склалася у 20-роках 19 ст. Йому не мила рідна земля, але й ті країни, які він проїжджає, так само надто далекі від ідеального ладу. Португалія та Іспанія постають перед очима Гарольда поневолі наполеонівськими військами. Греція – пригноблена Османською імперією. З протесту цих народів проти неволі постає політична лінія поеми.
Політична тема перших двох пісень розкриває думки й почуття, позицію самого Байрона в історичній та суспільно-політичній ситуації кінця наполеонівського володарювання. Це позиція заперечення. Байрон кипить гнівом, обурюється занепадом, недвозначно закликає народи до боротьби. Особливо різко ці заклики звучать у другій пісні. Адже Греція сприймається в романтичному ореолі, як край поетів і героїв, батьківщина муз, мудрості, божественної мови. Ярмо, в якому опинився грецький народ, нестерпне Байронові як особистий біль, власна рана.
Центральною темою поеми являється національно-визвольна боротьба європейських народів. Звісно, що з нею тісно пов’язані теми патріотизму, війни та миру. Тому справжнім героєм перших пісень «Паломництва Чайльд -Гарольда» є  герой-борець за національну свободу народів Іспанії, Греції та Албанії.
Поема завершується символічною картиною безкрайого, вічно змінюваного і завжди незмінного моря – безпосереднього свідка нескінченного кругообігу історичного життя людства. 
Стремите, волны, свой могучий бег!
В простор лазурный тщетно шлет армады
Земли опустошитель, человек.
На суше он не ведает преграды,
Но встанут ваши темные громады,
И там, в пустыне, след его живой
Исчезнет с ним, когда моля пощады,
Ко дну пойдет он каплей дождевой
Без слез напутственных, без урны гробовой
Саме в ці роки (1813-1816) Байрон створив  цикл поем, так званих східних або романтичних, що розробляють уже знайдений у «Чайльд-Гарольді» новий жанр лисичанської поеми, що складно вибудовує відносини між автором і героєм. Героєм «Східних поем» Байрона є бунтар – індивідуаліст, який заперечує всі закони свого суспільства, повстає проти людей і Бога. Це типовий романтичний герой, якого характеризують винятковість особистої долі, сильна пристрасть, трагічна любов. У героях східних поем читачі впізнавали самого Байрона, вони увібрали у себе різноманітні романтичні риси, ніби розчинившись в образі самого поета. Отже, байронічний герой – це зневірена людина, яка гордо ненавидить суспільство, яке відвернулося від неї, і мстить цьому суспільству. Таким, наприклад, Конрад – персонаж «східної» поеми Байрона «Корсар»:
Обманут, избегаем все сильней,
Он с юных лет уж презирал людей
И, гнев избрав венцом своих утех,
Зло нескольких стал вымещать на всех…
 Тиражування цього героя, масове наслідування його в житті і літературі створили течію «байронізм» - неприйняття буржуазних форм існування, протест проти бездуховності нового світу, проти тиранії, пригнічень. При цьому Байрон не був ні прибічником мас, ні оптимістом. Його рішучість боротися самостійно, навіть якщо нема надії перемогти, тільки кріпне. 
До цього циклу відносяться наступні лірико-епічні поеми: «Гяур» (1813), «Абідоська наречена» (1813), «Корсар» (1814), «Лара» (1814), «Облога Коринфа» (1816), «Паризина» (1816). «Мазепа» (1818) і «Острів» (1823) створені трохи пізніше. 
 У новому циклі події в основному відбуваються на Близькому Сході, або на Півдні Європи, здебільшого в Греції. Автор трохи відступає в тінь і з більшою чи меншою послідовністю розповідає історію свого героя, історію, у якій майже завжди є центральним любовний епізод. 
Загальні особливості «східних поем»:
•	Є певний сюжет; розповідається історія, часто уривчасто, з недомовками;
•	Місце дії зображено досить узагальнено, хоча Байрон побував у місцевостях, котрі змальовує;
•	Значна роль відводиться картинам природи (образи моря, скель, дерев, різнобарвних квітів тощо);
•	Розповідь будується з окремих епізодів найдраматичнішого характеру так, що пізніші події згадуються перед більш ранніми;
•	Недомовленість, пробіли в біографії центральних персонажів, глухі згадки про якісь страшні, трагічні події в їхньому минулому створюють ореол загадковості, віщують нещастя;
•	Майже в усіх поемах головні персонажі (носії зла) гинуть чи вмирають від душевного болю;
•	Головний персонаж повстає проти людей і Бога: руйнує чужі долі, розбиває серця тих, хто його любить, порушує суспільні закони і моральні норми;
•	Більшість образів змальовані автором так, що викликають подвійне почуття. Вони приносять страждання іншим, але трагічно страждають і самі.
	Зразком структурної та образної системи, конфліктів і центральних постатей східних поем може бути перша з них - «Гяур». Події в цій поемі відбуваються у Туреччині (як свідчить підзаголовок поеми – «Фрагмент турецької повісті»). Її історичний час визначено у передмові автора, але ніяк не відтворено у тексті. В поемі це час південних лінощів і розкішної знемоги  у палаці багатія Гассана, час кривавих сутичок, безкінечно довгих  днів спогадів і страждань Гяура у монастирі, години його останньої  сповіді. Про головного героя сказано мало. Залишається невідомим навіть його справжнє ім’я, бо «гяур» - це зневажливе прізвисько «невірного». Лише в передмові згадується, що він венеціанець. Гяур, певно, зрікся своєї віри і став Магометом. Так він зміг зустріти невільницю Гассана Лейлу, яку пристрасно покохав. Вона відповіла на його почуття і погодилася втекти з ним. Про все це можна лише здогадуватися за натяками, розкиданими у тексті, бо саме з фрагментів складається сюжет. Ще нічого не знаючи про основні події, читач дізнається про важкий сум Гассана за Лейлою – зірницею його гарему. Потім перед читачем постають руїни колись розкішного і затишного палацу Гассана, який загинув у бою. Далі подається фрагмент про те, як уночі група якихось людей кидає далеко в море щось загорнуте у сувій, схоже на тіло. Лише поступово фрагменти складаються у цілісну історію. Стає зрозумілим, що заздрісний Гассан убив Лейлу, а її труп було кинуто у море. Гяур  на чолі загону напав на воїнів Гассана, убив свого ворога, а потім сховався від людей  і світу у монастирі. Він не спілкується з ченцями, не молиться у церкві, і вони вважають його жахливим грішником, що не розкаявся. Лише перед смертю колишній християнин сповідується перед святим отцем і розповідає про всю безмежність свого кохання до Лейки, чия загибель позбавила його бажання жити, про помсту Гас сану, яка не заспокоїла його серця.      
Поема «Бепо» (1817 р.) відкриває італійський період творчості Байрона. Італійські враження загострюють історичне почуття Байрона. В цей час була створена історична романтична поема  «Мазепа» (1818 р.), остання з творів про сильну особистість байронічного типу. Вона значно відрізняється від «Східних поем»: її герой не вигадана загадкова постать, а видатна історична особа, яка  попри всі випробування і страждання  не впадає у відчай, а стає гетьманом України. Байрон з симпатією змальовує Мазепу, як людину сміливу і могутню, постать романтичну і титанічну. Звичайно, твір Байрона – не історичне відтворення реальної постаті Мазепи, а поетичне уявлення про романтичну, сильну і переможну особистість.
Тема поеми -  страждання самотнього і приреченого гетьмана України, ніким не почутим і не розділеним. 
Ідея – оспівування мужності стоїчної витримки й самовладання у найтяжчих випробуваннях, возвеличення незламності духу під ударами долі.    
Сюжет поеми Байрон запозичив з «Історії Карла ХІІ» Вольтера (1731), де в 4 розділі йдеться про гетьмана Мазепу та Україну. Поема Байрона складається з розповіді самого героя – Мазепи – про незвичайні пригоди його молодості під час перепочинку після Полтавської битви, стомленому  королю Карлу ХІІ.  
Поема має обрамлення – розгорнутий вступ і короткий висновок, де йдеться про важкі часи для Карла ХІІ і Мазепи після поразки під Полтавою. На шляху своєї втечі від ворогів-переслідувачів невеликий загін зупиняється в хащах лісу для перепочину. Мазепа передусім піклується про свого коня, перевіряє зброю, потім сідає поїсти і ділиться з королем власною вбогою їжею. Щоб розрадити засмученого поразкою монарха, Мазепа розповідає епізод зі своєї юності. В останніх рядках поеми, висловивши надію, що наступного дня вони досягнуть турецького берега Дніпра і врятуються, могутній старий лягає на голу землю, бо звик спати там, де його застане сон. Він не ображається на Карла, що той не подякував йому за оповідь, бо король також був змучений. 
В головній частині поеми йдеться також про кохання Мазепи і дружини старого аристократ – Терези. Джорджа Байрона найбільше захопила не історія кохання, а картина помсти і страждань, яких зазнав молодий Мазепа.
Він родом з Поділля, служив пажем Яна Казимира і при його дворі здобув певний європейський чин. Любовний зв’язок його юнацьких років з дружиною одного польського магната було викрито, і чоловік його коханки наказав заради помсти прив’язати Мазепу голого  до дикого коня і пустити по волі. Кінь примчав Мазепу на Україну, назад у степи, напівмертвого від втоми і голоду. Його взяли до себе місцеві селяни; він довгий час жив у них і відзначився у кількох походах на татар. Завдяки своєму розуму й освіті, він став шанованим серед козаків, його слава з кожним днем все зростала, так що врешті-решт це спонукало царя проголосити його гетьманом України.
Паралельно з «Мазепою» Байрон працює над поемою «Дон Жуан» (1818 – 1823 рр.). Цей роман у віршах Байрон розпочав писати в Італії. Автор задумав написати 25 пісень, але встиг написати лише 16 пісень і 14 рядків 17-ої.
5.Роман у віршах “Дон Жуан”.   
 Починаючи з 1818 року, Байрон працює над своїм великим романом у віршах «Дон Жуан». Поет шукає нові можливості поєднання лірики й епосу, оновлення епічної форми, її осучаснення. У творі відображена сучасна Байрону епоха, глибоко і правдиво показане життя суспільства. 
«Нема героя в мене !…» - так починає Байрон свою поему. Перебравши чимало різних персонажів літератури та історичних постатей, поет зупинився на Дон Жуані. За ті 2 століття, які іспанська легенда про Дон Жуана прожила в літературі та мистецтві до Байрона – в комедіях Тірсо де Моліна і Мольєра, в опері Моцарта, виробилася більш-менш чітка традиція в зображенні легковажного спокусника.  
Байронівського Дон Жуана з попередніми поєднує лиш одне – любов до жінок і майстерність спокусництва. Тай тут Дон Жуан Байрона оригінальний: ці він нікого не покоряє. Він сам стає постійно знаряддям, жертвою прекрасних спокусниць.  
В «Дон Жуані» автор розкрив глибину людської душі. Тема поеми – показ того, як середовище і суспільство формує і впливає на людину. Ідея – викриття основи суспільства – практицизму, схиляння перед грішми, лицемірства і намагання процвітати за рахунок інших.
Пригоди Дон Жуана викладені у романі послідовно і самі по собі складають цікавий авантюрний сюжет. Герой навчався і виховувався під впливом високоосвіченої матусі, великого педагога і дуже суворої моралістки. Батько був гультяй і рано помер. Та, незважаючи на всі зусилля набожної донни Інес, 16-річний Жуан вступає у любовний зв’язок з одруженою жінкою (подругою матері, яка була не набагато старша від Жуана). Щоб пригасити скандал, юнака посилають подорожувати. Потрапивши після аварії корабля на пустий берег одного з грецьких островів, герой стає об’єктом ніжного піклування чарівної Гайде – дочки пірата. Молоді закохуються одне в одного, та батько перешкоджає шлюбу улюбленої доньки і продає Жуана в рабство. Одягненого в жіночі шати юнака купують для султанського гарему. Виникає досить двозначна ситуація, бо султан закохується в нову наложницю. Юнакові, після пікантних пригод з жінками гарему, вдається з їхньою допомогою втекти. Він опиняється біля Ізмаїла, який штурмують війська Суворова, стає героїчним учасником штурму на боці російської армії, і генералісимус з порученням відсилає юнака до Петербурга. Імператриця Катерина ІІ обирає гарненького юного іспанця своїм черговим фаворитом. Щоб позбутися небезпечного суперника, Жуана відсилають з дипломатичною місією до Англії. Там він стає своєю людиною у лондонському і провінційному аристократичному суспільстві. Знову стає центром чергової любовної інтриги з чужою дружиною. В середині розповіді про неї оповідь обривається. Автор «Дон Жуана» сам наголошував на тому, що головне для нього не пригоди героя, які є лише приводом для того, щоб показати «смішні сторони суспільства» різних країн. У поемі Байрон робить ніби попередні висновки зі своїх роздумів про долю людини і суспільства, висловлює зрілі, виважені думки про все, що його хвилює як мислителя і людину свого часу, як прихильника іронічних критиків феодалізму і монархії, церкви і суспільної моралі з ХУІІІ ст. Але через хворобу і смерть Байрону не вдалося закінчити роман.     
     Джордж Гордон Байрон був легендою свого часу і таким залишається до сьогодні.   

Питання для самоконтролю:
1.	В чому своєрідні особливості розвитку англійського романтизму?
2.	В чому полягає багатогранність і тематичне розмаїття лірики П.Б.Шеллі?
3.	В чому полягає оригінальність Дж. Байрона як особистості і як поета? 
4.	Розкрийте поняття «байронізм» і «байронічний герой».
5.	Які специфічні особливості «східних» поем можна виділити? 

Лекція 4. Вальтер Скотт – засновник жанру історичного роману.
 
1. Життєвий шлях В.Скотта. 2. Жанр історичного роману, його ознаки та особливості. 3. Широка панорама життя Середньовічної Англії в історичних романах  письменника: “Роб Рой”, “Уеверлі”, “Квентін Дорвард”.

1. Життєвий шлях В.Скотта.
В. Скотт (1771-1832) – один із англійських письменників-романістів, який разом з Байроном справив величезний вплив на розвиток світової літератури, зокрема на розвиток жанру історичного роману. 
Народився в Шотландії, в Единбурзі, 15 серпня 1771 р. в сім’ї заможного юриста. Як сам він писав у автобіографії, «народився не у блиску, але і не в ницості. У відповідності до умовностей моєї країни моє походження визнали шляхетним, бо, як з батьківської, такі з материнської сторони, я був зв’язаним родинними вузами, хоч і досить далекими, зі старовинними сім’ями». Був дев’ятою дитиною в сім’ї, у якій було дванадцятеро дітей. У січні 1772 р. Скотт захворів на дитячий параліч, втратив рухливість правої ноги, і назавжди залишившись кульгавим .  Дитячі роки Вальтера пройшли не лише в Единбурзі, а й на селі у діда. Саме серед лук, гір і лісів юний Скотт душею прилучився до природи Шотландії, познайомився з її легендами , історичними переказами, народними піснями, які чув від родичів і знайомих. Там він зустрів праобрази своїх майбутніх літературних героїв, почув розповіді про події боротьби шотландців за власну незалежність. 
Хлопця рано навчили читати, прилучили до популярної на той час художньої і повчально-моралізаторської літератури. Найбільше він полюбив поезію. У нього була дивовижна пам’ять, що пізніше стала в нагоді у письменницькій діяльності.
У школі йому пощастило на гарних вчителів. Легко володів мовами, читав європейськими і латинню. Він не дуже добре запам’ятовував «імена, дати та інші історичні формальності». Щоб подолати цей недолік власної пам’яті, вивчав історію як ланцюг виразних, захоплюючих сцен та епізодів.
  Важливим для юного В.Скотта став 1792 рік: він витримав іспит на звання адвоката в Едінбурзькому університету, по закінченні якого займався адвокатурою, оволодіваючи фахом на практиці під керівництвом батька.
З раннього дитинства В. Скотт багато подорожує рідним краєм – гірською Шотландією, відвідує місця її «старовинної слави». Він не лише милувався краєвидами Прикордонного краю (тієї частини Шотландії, де найчастіше відбувалися події його романів), а й захоплено збирав пам’ятки історії та фольклорні твори. 
Він дуже рано увійшов у гурток літераторів Единбурга. Зустріч з великим шотландським поетом - Р. Бернсом – у будинку проф. Фергюсона (1786 р.) у м. Единбург справила величезний вплив на юнака. Поезія Бернса була супутницею всього життя Скотта. Скотт йшов шляхом свого попередника, прославивши багатство людей праці  і виражаючи презирство до багатіїв.
Перший поет, удостоєний за свою творчість дворянського звання, сер В.Скотт був дуже популярним у Європі. Пірсон описував: «Как-то осенью 1791 г. паства расходилась из церкви Серых Братьев. Пошел дождь, и Скотт под своим зонтом проводил до дома незнакомую девушку, которая жила недалеко от площади Георга. На ней была зеленая накидка, а когда она отбросила капюшон, его поразила ее красота. Он провожал ее несколько воскресений кряду в любую погоду и наконец узнал, что ее зовут Вильяминой Белшес. Это не помешало  ему влюбиться, и большую часть времени, выделенную на занятия правом, он проводил у окна, высматривая, не мелькнет ли она на улице.» Вільяміні на той час було 15 років. Красива і розумна дівчина отримала гарне виховання. ЇЇ батько – адвокат, людина заможна, мати – графського походження.
5 років закоханий В.Скотт залицявся до Вільяміни. Тільки літом 1795 р. він вирішив признатися дівчині про свої почуття у листах. Він був впевнений у взаємності. Але скоро вона виходить заміж за іншого – заможного банкіра Вільяма Форбса. Відбулася розмова між молодими людьми, під час якої Скотт сказав, що одружиться раніше, ніж та вийде заміж. Але одружився лише через рік.  24 грудня 1796 р. Скотт одружився з Маргарет Кар пентер, у 1801 р.  у нього народився син, а в 1803 р. – донька. В особистому житті В.Скотт був зразковим  сім’янином,  гарним і добрим батьком.
Як не дивно, але Скотт не поривав зв’язків з подружжям Форбс. Не один раз чоловік Вільяміни приходив на допомогу  письменникові у хвилини його скрутного матеріального становища. Гарні стосунки із Форбсом Скотт підтримував і після смерті Вільяміни (1810). 
З 1800 р. розпочинається серйозна літературна діяльність В.Скотта. Він виступив як перекладач, журналіст, збирач фольклору, автор романтичних поем та балад. Протягом понад 30-літньої літературної діяльності письменник створив 28 романів, 9 поем, безліч повістей, літературно-критичних статей, історичних праць. Молодий поет став відомим  у своїй країні, коли в 1802 р. опублікував 2 томи «Пісень шотландського кордону» (3-й том побачив світ у 1803 р.). 
За тим стали з’являтися поетичні твори В. Скотта, написані ним самим, - драматична поема у 6-ти піснях «Пісня останнього менестреля» (1805 р.), в якій об’єдналися фольклорні та історичні мотиви. Поема мала грандіозний успіх у читачів. Вийшла вона великим, як на той час, тиражем. Така гучна слава окрилила молодого поета, і він пише нові поеми:  «Марміон» (1808 р.), «Діва Озера» (1810р.) та ін. В цей же час підготував до друку і видав середньовічний рицарський роман «Сер Трістан»; працював над есе про старожитності. Всі ці різноманітні літературні заняття поєднувалися з працею адвоката в единбурзькому суді, а потім шерифа округи Селкерк (з 1799 р.), де місцеві жителі його дуже шанували  і любили за доброту і справедливість. Займався він ще сільським господарством та видавничими справами, служив у кінноті – енергії вистачало на все. Та все ж остаточно зрозумів, що література є його покликанням. 
У 42 роки письменник вперше подав на суд читачів свої історичні романи.  Влітку 1814 р. виходить у світ перший роман В.Скотта «Уеверлі, або 60 років тому». Ім’я автора на ньому не зазначалося, як і в усіх наступних романах, аж до зібрання творів 1829 р., в передмові до якої В.Скотт пояснює, що змусило його так довго переховуватися від читача. Спочатку була боязнь невдачі, небажання ризикувати літературною репутацією, дуже високою і набутою ще в ролі поета. Далі автору сподобалась гра з публікою, заворожувала тайна, яку Скотт любив не лише в літературі, але й в житті. Лише саме вузьке коло його друзів знало точно те, про що сперечалася і здогадувалась уся Європа і хто ж істинний автор романів, які мали величезний успіх і друкувалися анонімно чи під псевдонімом – «автор Уеверлі»?
Безпосередньо причиною для Скотта поміняти рід літературних занять, перейти із поезії в прозу, була порівняна невдача його поем, які з’явилися після «Паломництва Чайльд Гарольда». На англійському Парнасі 1 місце тепер належало Байрону. Скотт визнає талант молодого поета, а сам відчуває, що тяжіє до прози.
Після виходу у світ 1-го роману «Уеверлі» В. Скотт став всесвітньо відомим письменником. За цим твором було написано ще 25 романів, декілька збірок оповідань, п’єс, поем, 2-томник «Історія Шотландії», багатотомне «Життя Наполеона Бонапарта» та ін. твори, написані письменником за 18 рр. (з 1814 по 1831 рр.)
Зазнавши наприкінці 20-х рр. фінансового краху, В.Скотт, завдяки своїй феноменальній працездатності, за кілька років заробив стільки, що майже повністю розрахувався з боргами. У 1830-1831 Скотт зазнає три апоплексичні удари. 
Помер В.Скотт від інфаркту у зеніті слави 21 вересня 1832 р.
2. Жанр історичного роману, його ознаки та особливості.
Новаторство В. Скотта полягає в тому, що він створив жанр історичного роману, «до нього не існуючий» (за визначенням В.Г. Белінського). В основу світогляду і творчості В. Скотта ліг величезний політичний, соціальний і моральний досвід народу Шотландії, який протягом 4 століть боровся за свою національну незалежність проти економічно розвинутої Англії.
Історичний роман В. Скотта став не лише продовженням літературних традицій, а невідомим до цього художнім синтезом мистецтва та історичної науки, що відкрили новий етап у розвитку англійської і світової літератури.
Особливості історичного роману В.Скотта
•	Поєднання правдивого зображення минулого життя і цікавої динамічної інтриги, рушійними силами якої є великі людські пристрасті – заздрість, ревнощі, мстивість, зажерливість і любов до свого краю, роду, сім’ї та ін.
•	Опис, оповідь, діалог - 3 компоненти роману – які в своєрідному співвідношенні поєднуються одне з одним і утворюють єдине ціле. 
Описи В. Скотта виконують роль не лише експозиції, а й історичного коментаря до подій і персонажів; розповідна лінія в романах створює історичну перспективу розвитку подій, Скотт закликає свого читача до нової ролі – не лише учасника подій, але й сторонньої людини, яка на все дивиться з боку; діалоги відзначаються історизмом, особливостями поетики. Відсторонення автора від розповіді дає можливість персонажу самостійно пересуватися, мислити і говорити.
•	У романах В.Скота поєднуються романтичні пригоди, високі почуття і низькість окремих героїв, які керуються у своїх вчинках часто протилежними мотивами.
•	Всіх героїв можна поділити на кілька груп:
- реальні історичні персонажі – не стоять у центрі оповіді;
- люди з народу – беруть активну участь у розгортанні сюжету, створюють узагальнюючий образ – народ, який включає в себе різні соціальні групи;
- молода людина – з нею пов’язана фабула – не має надто виразних індивідуальних рис, але відзначається порядністю, чесністю, сміливістю і здоровим глуздом.
•	Виховання героя шляхом важких переживань, страждань, перевірки на мужність у пригодах і подорожах, сповнених випробувань і загроз.
•	У романах відчутний тісний зв’язок історичного життя з особистим, історичної події з долею героя; але центральне місце в романі займає зображення історії, її руху і розвитку, розуміння письменником історичного процесу.
•	Письменник далекий від ілюзій. Введений у розповідь авторський текст підводить читача до правильних суджень про дану епоху.
Скотт не був у числі першовідкривачів історичного колориту, він сам визнає першість за романом Х.Уолпола «Замок Отранто», в якому найбільше цінує намагання «посредством тщательно продуманного сюжета и заботливо воспроизведенного исторического колорита тех времен вызвать в сознании читателя сходные ассоциации и подготовить его к воспроизведению чудес, к. верованиям и чувствам самих персонажей повествования».
Ці слова написані В.Скоттом у 1820 р. у передмові до нового видання роману Х. Уолпола. До цього часу він сам далеко перевершив майстерність свого попередника в умінні створювати ілюзію минулого і не просто ілюзію, як це було в Уолпола, а відтворювати справжній колорит епохи. 
Скотт також вважав себе багато в чому зобов’язаним Марії Еджворт, чиї романи про Ірландію підказали йому тему і її вирішення на матеріалі його батьківщини - Шотландії.
Таким був особистий досвід письменника: характер історичного мислення в літературі, коли Скотт взявся за створення історичного роману, саме роману.
В.Скотт прийшов до історичного роману, детально обдумавши його естетику, відштовхуючись від добре відомих і популярних в його час готичного і антикварного романів. Готичний роман виховував у читача інтерес до місця дії, а значить, вчив його співвідносити події з конкретним національним підґрунтям. В готичному романі посилений драматизм сюжету, характер отримав право на самостійність поведінки і роздумів, тому що він теж містив в собі частину драматизму історичного часу. Антикварний роман навчив В.Скотта уважно ставитися до місцевого колориту, реконструювати минуле професійно і без помилок, відтворюючи не лише правдивість матеріального світу епохи, але головним чином своєрідність її духовного лиця.

Своєрідність історичних романів В.Скотта
                        
Поєднання історичних фактів з художнім вимислом.

СЮЖЕТ                     Широка панорама життя минулих віків.
                                     Історія висвітлюється через долі окремих людей.

                                      Історичні особи і вигадані персонажі.
ГЕРОЇ                           Представники різних соціальних класів.
                                       Немає поділу на позитивних і негативних героїв.

                                                         Історичні
КОНФЛІКТИ                                        
                                          соціальні  моральні  національні
                                        
                                        Відображення дійсного ходу історичного процесу.
ІСТОРИЧНИЙ            Обумовленість подій і характерів соціально -        
   ПІДХІД                        історичними умовами.
                                        Історію показано в русі.

                                         Об’єктивний підхід у зображенні подій.
АВТОРСЬКА                  Автор виражає свої думки через дещо ідеалізованих
ПОЗИЦІЯ                        персонажів.

3. Широка панорама життя Середньовічної Англії в історичних романах  письменника: “Роб Рой”, “Уеверлі”, “Квентін Дорвард”.
За тематикою і проблематикою всі прозові твори В. Скотта можна розділити на 3 групи: 
•	романи шотландського циклу, написані в основаному до 1820 р. («Уеверлі, чи 60 років тому» 1814 р., «Гай Маннерінг» (1815), «Антикварій» (1816), «Пуринани» (1816), «Роб Рой» та ін.).
•	романи, присвячені середньовічному історичному минулому Англії («Айвенго» (1819), «Монастир» (1820), «Абат» (1820), «Вудсток» (1826)).
•	Романи, присвячені історії інших європейських країн. ( «Квентін Дорвард» (1823)).
«Уеверлі»
	В центрі інтриги роману – молодий, недосвідчений та наївний англійський дворянин Едвард Уеверлі, з родини, котра несе на собі «весь тягар консервативних симпатій і пересудів, політичних і церковних». Едвард, як офіцер англійської армії, їде служити в Шотландію. На календарі 1745 р., саме той рік, коли гірська країна робить останню значну і відчайдушну спробу відвоювати в Англії свою незалежність. Очима «людини ззовні» дивиться юнак на чужу і незрозумілу для нього дійсність. Він бачить розбурхану політичними чварами і суворими сутичками країну, де на кожному кроці можна стати жертвою розбійників, грабіжників і здичавілих месників. Події жбурляють Уеверлі з одного ворогуючого табору в інший, йому неодноразово загрожує смертельна небезпека. Нарешті у вирішальному бою він б’ється проти власної армії і його, як зрадника, мають стратити. Однак усі складні перипетії долі молодого англійця завершуються щасливо. Він не лише уникає загибелі, а й одружується з багатою спадкоємицею шляхетного шотландського роду, кохання до якої було головною пружиною його творчості.
	Дуже важливу роль у романі відіграють другорядні  постаті, передусім шотландці, показані зі щирою симпатією співвітчизника й одночасно  із об’єктивністю художника. Такі, наприклад, образи вождя  гірського плану. Вік Ян Вора і його сестри Флори.
«Роб Рой»
	У цьому романі автор звертається до історії так званих якобитських повстань ХУІІІ ст.. Він розповідає про події першого великого повстання горців, яке підготували і здійснили прихильники Стюартів ще  в 1715 р., тобто за 30 років до повного знищення кланів. Письменник детально пояснює, що якобити (прихильники короля Якова ІІ) отримали поразку, тому що лондонське буржуазно – аристократичне керівництво володіло великими економічними, політичними і воєнними перевагами.
	Назву твір одержав за прізвиськом шотландського національного героя Роберта Макгрегора. Роб Рой – Робін Руд. Він грабує багатіїв, щоб допомогти бідним. В його образі поєднуються романтичні та реалістичні риси: він благородний, відданий друзям, наділений богатирською силою. Роб Рой чудово орієнтується у справах  і разом з повсталими горцями являє собою грізну силу, з якою не можуть не рахуватися чиновники і фінансисти із Глазго.
	Заслуговує на увагу історія Роб Роя. Чесно і скромно він жив зі своєю сім’єю, займаючись продажем худоби. Але у важкий рік він не зумів викрутитися зі скрутного становища. Одного разу під час його відсутності люди шотландського вельможі – герцога Мент роза розграбували дім і господарство Роб Роя, збезчестили дружину, бо він був винен велику суму грошей. Повернувшись додому, він побачив залишки свого сімейного вогнища. Тоді він і вирішив стати розбійником і податися в гори.

«Квентін Дорвард»
	Події твору відбуваються у Франції ХУ ст. В центрі оповіді – чужинець, який бачить французьке життя доби Людовіка ХІ неупередженими, зацікавленими очима. Квентін Форвард – шотландський вояк, який утік від переслідувань своїх  кревних ворогів і вступив на службу до короля Франції, бере участь у складних перипетіях політичного життя країни, часто мимоволі. Хлопець із шотландського клану спостерігає важливі події історії сусідньої держави, коли  один із найрозумніших  і най далекоглядніших мужів держави вів запеклу боротьбу проти сваволі крупних феодалів, своїх непокірних васалів. Автор створює портрет короля-політика мудрого і безжального, для якого підступність, використання злих і добрих якостей людей – нормальні засоби ведення політичної гри в ім’я  вищих цілей. В романі є безліч пригод і романтична любовна історія, яка закінчується для її героїв, попри всі випробування і перешкоди, шлюбом.
Основні риси художнього методу В.Скотта.
•	створення  жанру історичного роману;
•	романтичні картини феодального середньовіччя і далекого минулого рідної його Шотландії визначають колорит його романів;
•	фабула творів має авантюрно-мелодраматичний характер;
•	використання фантастики, яка пов’язана з народними повір’ями;
•	створення значних народних характерів;
•	введення прийому поєднання опису приватного життя з історичними подіями;
•	підкреслення залежності долі окремої людини від ходу розвитку історії;
•	використання реалістичних рис.

Питання для самоконтролю:
1.	До яких літературних жанрів у своїй творчості звертався В.Скотт?
2.	В чому полягає новаторство письменника?
3.	Які своєрідні особливості історичного роману В.Скотта?
4.	На які тематичні групи можна розподілити всі історичні романи прозаїка?
5.	Розкрийте основні риси художнього методу В.Скотта?

Лекція 5. Французький романтизм. В.Гюго.

1.Розвиток романтичної літератури Франції XIX ст. 2.В.Гюго – видатний французький письменник-романтик. Особливості романтизму і новаторство В.Гюго. 3.Поетична та драматургічна спадщина письменника. 4.Романна творчість В.Гюго: “Людина, яка сміється”, “93”, “Знедолені”. 5.Місце В.Гюго у світовій літературі. 

1.Розвиток романтичної літератури Франції   XIX ст.
	Романтизм у Франції початково сприймався як іноземне явище, чому немало сприяли самі романтики, які посилалися на Шекспіра і Шіллера, Кальдерона і Мандзоні. Але романтизм мав сильне коріння у французькій  історії та культурі, тому він справив величезний вплив на долю національного мистецтва, висунувши великих творців – Гюго в літературі, Делакруа – в живописі, Берліоза - в музиці.
	Французький романтизм розвивався  нерівномірно в різних видах мистецтва. Початок літературного романтизму датується кін.18 ст. Прийнято вважати, що романтизм виникає як реакція на Просвітництво, хоча можна знайти пряме підтвердження того, що повного розриву між просвітниками і романтиками у Франції не було. 
	Періодизація романтизму у французькій літературі  визначається як історичними передумовами, так і хронологією естетичного розвитку, еволюцією літературного процесу.
	1795 – 1815 рр. – період вступу в літературу перших романтиків, виникнення романтичного руху, засновниками якого були Жермена де Сталь і Франсуа Рене де Шатобріан. Так виникає 2 школи в ранньому французькому романтизмі – школа де Сталь і школа Шатобріана.
	Школа де Сталь і її послідовники намагалися перемогти раціоналізм, але, на відміну від школи Шатобріана, яка просвітницькій вірі в першість Розуму протиставляла християнсько-католицьку духовність, на перший план висували опис індивідуальних почуттів. Де Сталь вимагала, щоб почуттям надавати не загальнолюдських рис, а національного колориту (як приклад «Ромео і Джульєтта» У Шекспіра).
	Перші романтики – перш за все філософи і політичні діячі, тому теоретичні питання і естетика французького романтизму від самого початку формуються в зв’язку з постановкою загально філософських питань. В основу своєї естетики романтики поклали антитезу, яку В.Гюго визначив як здатність бачити 2 сторони предмету чи явища. Справді, французькі письменники даної епохи люблять поєднувати протилежності: добро і зло, трагічне і комічне, високе і низьке, матеріальне й ідеальне, реальне і фантастичне, життя і смерть тощо.
	Антитеза лежить і в основі поділу всього мистецтва на класичне і романтичне, вперше запропонованого Жерменою де Сталь в трактаті «Про Німеччину», який став маніфестом французьких романтиків. До класичної відносили південну літературу, яка спиралася на греко-римську античність; романтична література розвивалася у північних країнах і орієнтувалася на Середньовіччя, християнство і народні традиції.
	Однак, на першому етапі розвитку романтики ще не протиставляли себе класи цистам в повному розумінні. Характерно, що романтизм на цьому етапі розвивався лише в прозаїчних жанрах, так як ця сфера майже не бралася класи цистами. 
	Важливим досягненням перших романтиків є відкриття «приватної людини»  (за аналогією до «природної людини» просвітників). Інтерес до внутрішнього світу «приватної людини» дає імпульс розвитку психологізму, специфічним вираженням якого стає розкриття поняття «меланхолія». Першим це поняття виводить Шатобріан, пізніше його розробляють Ж.Санд і Мюссе.
	1815 – 1827 – час виникнення широкого романтичного руху,  в якому формуються течії, школи, угрупування, гуртки; і виникає романтична поезія (Ламартін, де Віньї, В.Гюго), історичний романтичний роман (В.Гюго, де Віньї), перші романтичні драми («драми для читання» П.Меріме, Віте, Гюго). Слід пам’ятати, що романтичний рух ще не об’єднаний загальним художнім методом, в його основі лежить єдність художнього спрямування. Тому окрім романтичних течій (лірично-філософська (Ламартін), історико-живописна (Гюго)) з’являється і течія реалістичного спрямування, на чолі якої стає Ф.Стендаль. Інакше складаються стосунки з класи цистами, які в більшій мірі співпрацюють з романтиками.
	1827 – 1835 – в цей час романтизм повністю набуває рис напрямку (тобто романтики об’єднуються єдиним художнім методом), і цей напрям стає провідним у французькій літературі. Початок цього етапу ознаменований появою головного естетичного маніфесту французьких романтиків - «Передмови до «Кромвеля» В.Гюго. Видатний поет стає на чолі найбільш впливового літературного об’єднання романтиків – «Сенакль». В літературу вступають Мюссе і Ж.Санд, а з ними затверджується психологічна течія. Романтизм отримує перемогу над класицизмом в галузі драми. 
	1835 - 1843 – в цей час від романтизму відділяється течія реалістичної орієнтації на чолі із Стендалем, тому цей  період ще називають «періодом міжцарювання», коли в літературі панує 2 напрямки. Але вони ще не протистоять один одному, навіть недостатньо диференційовані. Розходження романтизму і реалізму виявляються перш за все у вирішенні питання про вплив обставин і суспільства на формування людини, що відстоювали реалісти і заперечували романтики.  Відбувається взаємовплив романтизму і критичного реалізму, що є позитивним (посилення соціальних мотивів у творчості Ж.Санд  на поч. 40-х рр.) Ставши на близькі естетичні позиції, Стендаль, Бальзак, Меріме, Беранже стають першими представниками критичного реалізму.
	1843  - 1848 – криза романтизму. Маніфестом пізнього романтизму став трактат В.Гюго «В.Шекспір». Успішно розвивається лише романтична течія, пов’язана  з утопічним соціалізмом (Ж.Санд, Сент-Бев, Гюго тощо), особливою популярністю користуються також романи - фельєтони  О.Дюма - батька, Е.Сю
	Поразка революції 1848 року знаменує кінець історії романтизму як літературного напрямку. Протилежність поглядів романтиків і реалістів стала очевидною. В цей період з новою силою прозвучали романтичні ідеї, висунуті на початку століття про значення в літературі авторського початку, активної письменницької позиції. 
 	До 1870 року романтична течія остаточно занепадає, на її основі виникає символізм і неоромантизм.
2. В.Гюго – видатний французький письменник-романтик. Особливості романтизму і новаторство В.Гюго.
	В.Гюго – вождь французького романтизму, його теоретик. Він відіграв значну роль у створенні романтичного роману, у реформі французької поезії, у створенні романтичного театру.
	Народився Віктор Марі Гюго 26 лютого 1802 року в м. Безансон. Назвали хлопця на честь хрещених батьків – Віктора Лагорі і Марі Дезір’є. Його батько, з родини робітника, офіцер французької армії,  за часів Наполеона став бригадним генералом і правителем італійських провінцій. Мати майбутнього письменника, навпаки, ненавиділа Наполеона і була прибічницею королівської династії Бурбонів.  Шлюб Леопольда Гюго та Софії Франсуа Гріє не був щасливим. Батько – людина пристрасна - кохав свою дружину і так часто вимагав від неї виконання подружніх обов’язків, що скоро призвело до скандалів у родині. Пан Гюго не бажала  весь час перебувати у щасливому очікуванні поповнення родини, а оптимістичний чоловік дотримувався думки: чим більше, тим краще. Цю рису характеру успадкував від батька і Віктор. Повний розрив їх стосунків відбувся у  Мадриді, де батько Гюго був губернатором. 
	Маленький Віктор  жив разом з матір’ю та двома братами у Парижі. З 9-річного віку хлопець повністю знаходився під впливом матері, яка виховувала його як прихильника монархії 
	В 13 років В.Гюго починає писати. Вже в перших віршах хлопця відчутні його політичні погляди. Він повністю стає на позиції матері – прославляє Бурбонів і проклинає Наполеона. Вже в п’ятнадцятирічному віці стає лауреатом Тулузької і Французької академій, а в17 р. привертає увагу влади одою «На відновлення статуї Генріха ІУ» і отримує пенсію від короля.
	У 1821 р. несподівано помирає мати поета, і діти залишаються без засобів до існування. Молодий Віктор мріє про шлюб з улюбленою дівчиною із заможної родини Адель Фуше. Але її батько вимагав згади на шлюб батька Віктора. Саме з цього часу розпочинається відновлення стосунків батька і сина. Розповіді старого воїна допомогли Гюго – молодшому по-новому поглянути на епоху революції та Імперії.
	У 1822 р. відбулося весілля. Адель Гюго - Фуше стала першою і єдиною законною дружиною поета, матір’ю його дітей, і жертвою свого геніального чоловіка. Наслідуючи свекруху, Адель не хотіла погрузнути у сімейних турботах і проводити весь час на шлюбному ліжку. У неї було своє уявлення про достойне життя і про «високі» стосунки, у той час як чоловік намагався затягти її в ліжко. Йому це часто вдавалося і скоро у подружжя було 4-ро дітей.
	У 1825 р. Гюго приймає участь у коронації Карла Х, пише оду на його честь, отримує орден «Почесного легіону» від нового короля, але його політичні погляди вже значно переосмислюються. Офіційний розрив із роялістами відбувся у 1828 р. Підставою був випадок на дипломатичному прийомі у посольстві, де були ображені маршали французької імперії. В.Гюго сприйняв це як особисту образу свого батька – наполеонівського бойового генерала.
	Письменник пише «Оду до Вандомської колони», де відверто прославляє перемоги Наполеона. Опозиційні газети та журнали здійснили галас. 
	Починаючи з 1830 р. Гюго серйозно почав займатися поезією і впровадженням романтичного напряму у французькій літературі. У цей час написані роман «Собор Паризької Богоматері», романтичні драми «Ернані», «Марія Тюдор», «Рюї Блаз», «Кромвель» та ін. Відбувається офіційне визнання В.Гюго.	
	У будинку Гюго часто став бувати друг сім’ї, літератор Сент-Бев. Якраз в ньому Адель побачила  свій ідеал чоловіка. А Віктор, не довго думаючи, завів «подругу» - актрису Жюльєтту Друе. Вони познайомилися у театрі Порт-Сен-Мартен у 1833 р. під час репетиції нової п’єси Гюго «Лукреція Борджа», де Жюльєтті була відведена другорядна роль  принцеси Негроні. Через декілька років Гюго писав: «У меня два дня рождения, оба в феврале. В первый раз, появившись на свет 28 февраля 1802 г, я был в руках моей матери, во второй раз я возродился в твоих объятиях, благодаря твоей любви, 16 феврал 1833 г. Первое рождение дало мне жизнь, второе - страсть». На час знайомства їй було 26 років, і вона вже звикла до уваги чоловіків, які захоплювалися її красою і темпераментом.  «Женщина, у которой, всего один любовник  - ангел, у которой два любовника – чудовище. Женщина,у которой три любовника – настоящая женщина». Вона пройшла всі три етапи, ставши типовою паризькою куртизанкою, яка жила за рахунок своїх багатих прихильників. Гюго винаймав  для неї житло, оплачував її розходи, вона супроводжувала Гюго у далеких поїздках, переписувала чернетки поета.
	Справжнє прізвище Жюльєтти – Говен. Прізвище Друе (від прізвища її дядька, який займався її вихованням) стало її сценічним псевдонімом. Скоро ця випадкова коханка стала музою і вірним товаришем поета до смерті.   Поруч з Жюльєттою Віктор знайшов заспокоєння, а вона заради нього залишила театр, забула про прихильників, перетворилась на тінь геніального поета. 
	 Поет із захопленням сприймає революцію 1830 року. У 1841 р. Гюго стає членом Французької академії мистецтв. Він підтримує нового короля  Луї-Філіпа, який робить його пером Франції (1845). Однак особисте благо не може втаїти від Гюго тяжкий стан простого народу.
	На початку 1843 р. черговою дамою серця Гюго стала молода блондинка Леоні д’Оке, дружина придворного художника Огюста Біара. Одного разу на прохання чоловіка, який став підозрювати дружину у зраді, у квартиру Гюго нагрянула поліція.  Так як в той час у Франції позашлюбні любовні стосунки заборонялися, Леона була заарештована, а Гюго відпустили, оскільки він мав статус недоторканості пера. Король порадив йому на деякий час покинути Париж. Завжди поруч була Ж.Друе, яка  переховувала Гюго певний час.
	У 1848 р. письменник стає членом парламенту, проголошує декілька промов на захист народу і революції. Його вважають національним героєм.  Відмовившись підтримувати кандидатуру майбутнього короля Луї Бонапарта Наполеона ІІІ, він змушений перейти на нелегальний стан, оскільки його переслідують прихильники імператора Наполеона ІІІ (племінника Наполеона).
 	9 січня 1852 року він офіційно оголошений політичним вигнанцем,  і видатний письменник змушений покинути батьківщину аж на цілих 20 років. Разом із Жюльєттою, яка закрила очі на його зради (за її підрахунками тільки за останні 2 роки у Гюго було близько 200 коханок), він поселяється спочатку в Бельгії, потім на англійських островах. У 1868 р. помирає дружина письменника, але перед тим Адель попросила пробачення у чоловіка та його Музи, а в останній місяць свого життя вона дозволила Жюльєтті ввійти в коло їхньої родини. Через три роки В.Гюго разом  Жюльєттою повернувся у Францію. 
	Останні роки життя він провів в ореолі слави. Був дуже заможним, дякуючи багаточисельним перевиданням його книг. Але це були і роки важких втрат: помер другий син Франсуа-Віктор, молодша дочка Адель опинилася в лікарні для душевнохворих. Здоров’я Гюго погіршилося. У червні 1878р. у письменника відбувся  крововилив у мозок, після якого він нічого не написав. Став вести затворницький спосіб життя, хоча інколи приймав у себе знатних іноземців, які хотіли познайомитись з національною гордістю.
	28 лютого 1882 р. Гюго відмітив своє 80-річчя Через рік у квітні місяці помирає кохана Жюльєтта.  Письменник був настільки вражений, що через слабкість не зміг бути навіть на її похованнях. Доля була невблаганною до Віктора Гюго, він втратив всіх близьких йому людей: старша донька Леопольдина загинула під час корабельної аварії, молодша Адель – назавжди залишилася у будинку для душевнохворих, від серцевого нападу померла дружина, а потім – вірна коханка, смерть забрала і двох синів – Шарля і Франсуа. На старості років залишився самотнім дідом двох онуків: Жоржа і Жанни. 
	Влітку 1884 р. він здійснив свою останню поїздку у Швейцарію. 15 травня 1885 р., перенісши інфаркт, Гюго заболів запаленням легенів. 22 травня 1885 р. письменника не стало.  Похорон В.Гюго перетворився на демонстрацію визнання і вдячності французького народу своєму національному письменнику.
	Творча діяльність Гюго охоплює понад 60 років, і її прийнято поділяти на 3 періоди.
	І період – 1820 -1850 рр. Цей період ознаменований переходом письменника на позиції романтизму і написанням поетичних і драматичних творів, створенням одного з кращих романів письменника – «Собор Паризької Богоматері». У 20-ті рр. Гюго приймає актину участь у реформі французької поезії, яка з особливою силою проявилась у поетичній збірці «Східне».
	ІІ період – 1851-1870рр. розпочинається з вигнання поета з Франції. В цей період творчості різко посилюється політична, соціальна спрямованість, затверджується викривальна інтонація. Гюго звертається до сучасного матеріалу, хоча романтичний метод зберігається Письменник створює свої визначні романи – «Відторгнуті», «Трудівники моря», «Людина, яка сміється».
 ІІІ період – 1870-1885 рр.  ознаменований поверненням Гюго до Франції в день її проголошення французькою республікою (4 вересня 1870 р.). В Парижі Гюго зустрічали як національного героя. Вже через 1 рік Гюго хоронить свого сина і пише вірш «Похорон», в якому описує цей день: 
Герой и праведник, народ не бранной славы –
Любовью победил
И восхищался он, чей сын лежал в гробу,
Увидя, что опять готов ты на борьбу…
	В цей період творчості був створений останній роман Гюго, присвячений революції, - «93 рік» (1874 р.). Він був народжений роздумами письменника над подіями, які відбулися у Франції в 1879-71 рр. (франко-прусська війна, Паризька комуна і її розгром), і думками про співвіднесеність гуманності і революційне насилля. 
	В останні роки життя Гюго працює над поетичними збірками «Мистецтво бути дідусем» (1875), «Легенда століть» (1883), сатиричними поемами «Папа» (1878), «Осел» (1880) та ін.    
3.Поетична та драматургічна спадщина письменника.
	Перша поетична збірка «Оди й різні вірші» (1822), в яку ввійшли вірші створені переважно за правилами класицизму. Перехідний етап у світогляді та творчості письменника засвідчила наступна поетична збірка «Оди й балади»: оди (провідний жанр класицистичної поезії) об’єднані з баладами, характерним жанром романтичної поезії. В цій збірці більшість балад написано на сюжети з французького середньовіччя, деякі з них мають досить виразне фольклорне забарвлення. Відкидаючи класицистичну нормативність, він вводить у французьку поезію нові форми й розміри, створює нову систему віршування, велику увагу приділяє звуковій організації вірша, його ритмомелодиці.
	Поетична творчість В.Гюго 20-х рр. увінчується збіркою «Орієнталії» (1829), яка мала великий успіх; витримала за 2 місяці 14 перевидань і створила авторові репутацію великого поета. Для цієї збірки характерно:
•	Спрямованість на зовнішній, об’єктивний світ;
•	Прагнення зображувати красу й форми матеріально-чуттєвої реальності.
	Окрему групу становлять у збірці поезії, присвячені національно-визвольній боротьбі грецького народу проти турецького поневолення у 20-х рр. минулого століття. Тут Гюго оспівує героїку зольної боротьби греків («Канаріс», «Наварін» та ін.), викриває і засуджує звірства завойовників («Захоплене місто», «Дитина», «Голови в сералі»), закликає громадськість Європи піднятися на допомогу розтерзаній, але не скореній Греції («Ентузіазм» та ін.).
	У період 1830 – 1848 рр. з’являються такі поетичні збірки, які завершують його становлення як поета і складають важливий етап творчої зрілості.  
	Збірка «Осіннє листя» (1831).
•	Домінують інтимні мотиви та настрої;
•	Поезії орієнтовані на людські почуття.
	Збірка «Пісні сутінок» (1835).
•	Основна тема -  філософсько-історична;
•	Поет прагне до узагальненого осмислення своєї епохи;
•	Значне місце посідає громадянська лірика;
•	Вперше в його поезіях прозвучала тема соціального зла і несправедливості, тема «знедолених».
	Збірки «Внутрішні голоси» (1837), «Промені й тіні» (1841).
•	Наявна громадянська лірика, але домінує інтимна;
•	В поезіях виступає ліричне «я»;
•	Зростає роль ліричного елемента, створюється лірична атмосфера;
•	Характерне відчуття пов’язаності душі ліричного героя з життям усього світу.
Збірка „Споглядання” (1856).
•	Складається з двох частин: „Колись” і „Тепер”.
•	Кожна частина поділяється на 3 книги, причому кожна з них  - певний етап життя поета зі своїми провідними прагненнями, домінантами.
•	Різноманітність тем.
	До драматургії В.Гюго звертався протягом усього життя, але протягом 1827-1837 рр. вона стала основною сферою його творчої діяльності. Його першою спробою у драматичному жанрі стала драма «Кромвель» (1827),  яка засвідчила його високу майстерність в даному жанрі. Успіх серед читачів першої драми спонукав письменника до написання наступних: «Маріон Делорм» (1829), «Ернані» (1830), «Король розважається» (1832).
	Сюжети всіх цих драм Гюго брав з історії Франції та інших західно - європейських країн ХУІ – ХУІІ ст. І це не була випадковість. Названі століття  - велика переломна епоха європейської історії, сповнена гострих суперечностей та конфліктів, що дуже цікавило Гюго.
Риси драматургії В.Гюго:
1.	В основі майже всіх драм лежить конфлікт між представниками третього стану (простими людьми) і феодальною аристократією та монархією.
2.	В кожну драму Гюго закладав певну соціальну, політичну чи моральну ідею.
3.	Драматург уникав будувати сюжети своїх драм  на реальних історичних подіях. Сюжети його драм повністю вигадані, і якщо в них вплітаються реальні історичні особистості, то їхні дії та вчинки у драмах – це легенди, а не історія у точному значенні слова.
4.	Дійові особи чітко розподіляються на позитивних і негативних, носіїв добра і зла; кожен персонаж наділений домінуючою пристрастю, що визначає його характер і долю.
5.	Поєднання у драмах елементів та прийомів «високих» та «низьких» жанрів.
Одним із кращих драматичних творів В.Гюго є його драма «Рюї Блаз».
В основі сюжету такі події: лакей Рюї Блаз закохався в іспанську королеву. Неочікуваний поворот подій дозволяє Рюї під іменем знатного дворянина дона Сезара де Базана добитися прихильності королеви, стати міністром. В цій ситуації розкривається романтична винятковість особистості Рюї Блаза. Лакей став визначним державним мислителем. Його рішення вражають дотепністю, гуманністю і розумністю. Але підвищення Рюї Блаза було лише частиною інтриги обуреного королевою дона Саллюстія де Базана. Інтрига проти королеви не вдалася. Вона дізналася правду про  Рюї Блаза і відштовхнула його, після чого Рюї отруївся. Тріумф даної п’єси був свідченням затвердження романтичної драми на сцені.
 4.Романна творчість В.Гюго: “Людина, яка сміється”, “93”, “Знедолені”.
	В історію світової літератури В.Гюго ввійшов в першу чергу як видатний романіст. 
«Знедолені» (1862). Задум великого соціального роману у В.Гюго виник ще наприкінці 20-х рр., але життєві проблеми надовго відсунули його здійснення. У 1840 р був складений перший рукопис роману під назвою «Злигодні», а в 1845-1848 рр. письменник активно працював над поповненням матеріалів і написав більшу його частину. До роману він звернувся лише у 1860 р., причому не тільки дописав нові розділи та книги, а й ґрунтовно переробив те, що було написано раніше.
	Роман «Знедолені» - твір незвичайний і за своєю художньою структурою. Це роман філософський і символічний, але з виразними елементами роману історичного. Це роман про тих, хто є підніжжям соціальної драбини. Головною темою твору є тема несправедливості та її жертв. Центральним персонажем роману став Жан Волжан, а його життєпис складає головну сюжетну лінію твору.  Це сільський парубок, який займався підрізуванням дерев, але одного разу вчинив злочин – вкрав хлібину для дітей сестри, що вмирали з голоду. Його спіймали і суд виніс вирок – 20 років каторги.  Звідти він повернувся морально спустошеним, озлобленим, сповненим ненависті до всього світу.
	Але одного разу Жан зустрічається з єпископом Мірієлі, під впливом якого змінюється, стає на шлях служіння добру. Тому все його наступне життя – це подвижництво в ім’я добра і милосердя. 
	«Людина, яка сміється».  За проблематикою цей роман співзвучний «Знедоленим». Дія твору відбувається в Англії наприкінці 17- початку 18 ст, але всім змістом перегукується із сучасністю.
	З перших сторінок роману нагнітається атмосфера таємничості: берег моря під покровом ночі якісь люди поспішно відпливають, залишивши самотнього хлопчика; охоплений жахом, той біжить геть і натикається на шибеницю, ще далі на жінку, яка замерзла в снігу, а біля неї хлопчик знаходить живу дівчину. Пригорнувши її до себе, він бреде рівниною і натрапляє на дивну колимагу, в якій живе старий комедіант Урсус з ведмедем. Освітлене обличчя хлопця спершу дивує, а потім лякає старого: на ньому застигла гримаса божевільно-веселого сміху.
	Далі сюжет орієнтований на розкриття таємниці походження головного героя – Гуінплена, який виявився сином лорда і став жертвою королівської сваволі. До нього по-різному ставляться 2 жінки: Дея, яка палко кохає його всім серцем, і красуня-аристократка Джовіна, в почуттях якої лише пристрасть.
  «93-й рік».  Створенню епічного полотна сприяло те, що В. Гюго був сучасником революцій 1830, 1848 і 1870-рр., що він сам протягом багатьох років боровся за утвердження республіки в країні.
	«93-й рік» розпочинається розповіддю про гостру боротьбу, яку вимушена вести молода республіка як з внутрішніми ворогами, так і з зовнішніми. Слава Гюго давно перешугнула національні межі, ще за життя він став належати усьому світу. В цьому романі Гюго залишається романтиком. Доказом цього є: виключні характери і події; концентруючи відображення дійсності, суб’єктивність і відвертість авторської позиції, антитеза добра і зла, гротеск.
5.Місце В.Гюго у світовій літературі.
	Віктора Гюго називають пророком, який «своїми утопіями примушував  трепетати серця». Слава Гюго давно перешугнула національні межі, ще за життя він став належати усьому світу.
	Особистість Гюго вражає своєю різнобічністю. Для французів В.Гюго – це передусім великий національний поет, видатний драматург, і вже за цим йде Гюго – романіст. За межами Франції, в тому числі й у нас, першочергово В.Гюго -  геніальний романіст, тоді вже драматург, а замикає цей ряд поезія. Пояснюється це насамперед тим, що повноцінний переклад поезії – дуже непроста річ, і доля великих національних поетів в іншомовних країнах залежить від того, чи з’являються там їхні переклади високого рівня і чи стає вона завдяки цьому набутком національної культури. Таких перекладів поезія Гюго не мала і лишилася за межами Франції недостатньо відомою і освоєною.
	Якось Віктор Гюго сказав, що «життя – це обірвана фраза». Але фраза, яку він писав все життя, така довга, складна, так переповнена думками і почуттями, що навряд чи коли-небудь обірветься. В цій фразі вся його творчість: його поеми, п’єси, романи і статті, памфлети і подорожні  замальовки, есе.  Людство ніколи не забуде того, хто перед смертю, підводячи висновки своїй творчій діяльності, з повним правом сказав: «Я в своїх книжках, драмах, прозі і віршах заступався за малих і нещасних, упрошував могутніх і невблаганних. Я відновив в правах людини шута, лакея, каторжника і проститутку».
	
Питання для самоконтролю:
1.	Які характерні особливості французького романтизму?
2.	У чому полягає новаторство В.Гюго?
3.	У чому проявилась реформа французької поезії письменника?
4.	Які специфічні риси драматургії В.Гюго?
5.	Чому в історію світової літератури В.Гюго ввійшов як письменник-романіст? В чому його заслуга?

Лекція 6.  Жорж Санд – письменниця-феміністка.

1. Життєвий  шлях  Жорж Санд. Витоки феміністичної теорії. 2. Роман “Індіана” –  літературний дебют французької письменниці. 3.Образ сильної і незалежної жінки в дилогії “Консуело”, “Графиня Рудольштадт”. 

1. Життєвий шлях Жорж Санд. Витоки феміністичної теорії.
            Жорж Санд – це великий світ прекрасних образів, духовних пошуків і відкриття істини. Її творчість – це велике історико-літературне явище ХІХ ст., і проминути його в нашому курсі ми не маємо права. Вона зазирнула у такі глибини людської душі, які ще не відкривалися нікому до того часу; саме з її ім’ям пов’язана постановка проблеми емансипації жінки у французькій літературі, яку пізніше запозичили Марко Вовчок, Ольга Кобилянська, Софія Крушельницька, Наталія Кобринська, Софія Окуневська в українській літературі.
           В романах Аврори Дюпен (за чоловіком Дюдеван), яка писала під чоловічим псевдонімом Жорж Санд, дана проблема набула характеру протистояння з оточенням, з власними переконаннями та прагненнями або ж глибокої психологічної драми самої людини, яка зробила певний крок всупереч загальноприйнятій моралі. 
Аманда Аврора Ліон Дюпен народилась у 1804 р. в невеличкому містечку Ноан, недалеко від Парижу, в дворянській родині. Батько був офіцером наполеонівської армії. Мати походила з родини міщан і була жінкою легкої поведінки. Тому рідні її майбутнього чоловіка були проти шлюбу свого сина, який одружився з незнатною і небагатою дівчиною. 	Вихованням дівчинки займалася спочатку рано овдовіла мати, бо рідні батька спочатку не признавали її.  Під впливом матері юна Аврора була дуже релігійною. Потім опіку над нею взяла бабуся-аристократка Марія –Аврора Дюпен, яка жила в своєму маєтку Ноан. З цього моменту в душі дівчинки назрів розкол: вона просто обожнювала свою матір, яка залишилася в Парижі, і любила бабусю. Але ці дві жінки ненавиділи один одного. Одного разу бабуся розповіла 14-річній дівчинці всю правду про «аморальну» поведінку матері. Це був важкий удар для Аврори. Тоді вона збунтувалась і була відправлена на навчання  в жіночий Августинський монастир, де хотіла залишитися на все життя. Там вона закохалась в інтелігентну і чарівну черницю Марію-Алісію і попросила удочерити  її. “Вас? – здивувалась Алісія. – Але ж ви найвідчайдушніше чортеня в монастирі!”
У 1821 р.  померла бабуся, і Аврора стала власницею багатого маєтку Ноан. Сучасники вважали Жорж Санд непостійною і безсердечною, називаючи її бісексуальною, хоча не зовсім ясно чи були у неї сексуальні зв’язки з жінками. Своїй близькій подрузі Марі Дорваль, наприклад, Санд писала листи, які сьогодні вважалися б еротичними. Ось маленький уривок з листа Жорж Санд, який може бути прикладом того, яка тісна дружба пов’язувала цих двох жінок: “... Я надумала, що ти мене не любиш. Я ревіла, немов той осел... Моє серце переповнене любов’ю до тебе... Я хочу любити тебе завжди... Якщо ти мені відповіси одним лише словом “Приїжджай!”, я поїду, хоч буде у мене навіть холера чи коханець...” Але в ті далекі часи листи такого змісту були досить розповсюдженим явищем і часто зустрічалися у листуванні між подругами.
	Жорж Санд була коренастою жінкою, невисокою на зріст, з виразними рисами обличчя і темними очима. Вона постійно курила сигари, а її рухи були різкими. Чоловіків притягували її інтелект і жадоба життя. Вона ж не втрачала голови від слави і популярності і залишалась вірною лише собі. Оточуючі захоплювалися її освіченістю і розумом.
 У 1822 р.  Аврора вийшла заміж за Казіміра Дюдевана. Молоде подружжя було щасливим. Аврора була гарною господинею. Не пройшло і року, як в сім’ї з’явилась перша дитина – син Моріс. Але було щось не так. Фізична близькість не приносила радості Аврорі, а духовної між чоловіком і дружиною не було. Вони ніби розмовляли різними мовами. В одному з листів своєму чоловікові Аврора писала: «Коли ми розмовляли, особливо про літературу, поезію чи моральні цінності, ти навіть не знав імен письменників, про яких я казала, і ти називав мої судження глупими, а почуття романтичними. Я перестала говорити про це, я почувала себе розбитою від усвідомлення того, що наші смаки ніколи не зійдуться…».  Казі мір дуже боявся втратити Аврору і навіть почав читати «розумні книжки». Прірва між простаком Казіміром і його розумною жінкою збільшувалася з кожним днем. Він почав пити.  Вона ж мріяла про щастя жінок у шлюбі, оскільки сама такого не мала. 
Після 9 років нещасливого життя в шлюбі перед нею постав вибір між особистою свободою та існуючими правилами поведінки в суспільстві. Аврора вирішила покинути чоловіка, знаючи осуд світського суспільства. Процес розлучення тривав понад рік, але «гра в суді» була того варта: Аврора добилась свободи від ненависного чоловіка, і діти – донька Соланж і син Моріс, - не дивлячись на старання чоловіка, залишились з нею.
Намагаючись добитись економічної незалежності від чоловіка, Аврора почала писати романи. Залишивши чоловіка, вона поїхала в Париж. Знатна і багата жінка нічого не взяла із собою. Вона жила в дешевих кімнатах, заробляючи собі на життя роботою в газеті «Фігаро». На ці факти біографії письменниці важливо вказати й тому, що вони тією чи іншою мірою лягли в основу перших її романів і загалом багато чого проясняють  в її творчості. 
Вже в перші роки життя в Парижі Аврора Дюдеван носила чоловічий одяг, і свої романи підписувала чоловічим ім’ям. Від свого жіночого ім’я вона хотіла позбавитись, змінивши  і його, і весь свій вигляд. З того часу про себе вона писала  й говорила лише в чоловічому роді. Вона виступила проти інституту буржуазного шлюбу, який базується на пригнічені та користі, за емансипацію жінки. Недовготривалим експериментом виявився її чисто сексуальний зв’язок з письменником Проспером Меріме, майбутнім автором «Кармен», до якого Санд не мала абсолютно ніяких почуттів. Тому їхні стосунки скоро зійшли на нуль. «Я думала, - писала Санд, - що він володіє секретом щастя, що він мені відкриє його…що його безтурботність вилікує мою дитячу чуттєвість». 
На початку весни 1833 року Жорж Санд познайомилась з молодим поетом Альфредом де Мюссе який був на шість років молодший за неї. Цей союз визвав чергову хвилю незадоволень і критики з боку вищого суспільства: «И что она только себе позволяет, эта вольтерьянка! Презирает устои общества, меняет мужчин, как перчатки, а еще…» Аврору ці розмови тільки розважали: «За зло, которое мне приписывают, отвечает Жорж Санд, а поскольку это мужчина, то и оценивать его надо соответственно. Что касается женщины, бедной Авроры, так она ни в чем не виновата – она умерлы еще в самом начале». Протягом двох років вони були щасливими, особливо під час подорожі до Італії. Альфред, хоча і зазначав чоловікоподібність своєї коханої, але шалено кохав і оспівував  її у своїх віршах.  Спільне життя закінчилось у Венеції, де біля ліжка хворого Мюссе вона знайшла свого нового коханця – лікаря П’єтро Паджелло.
З деякими із її коханців стосунки складались зовсім інакше, коли Санд повністю контролювала ситуацію. Різниця в роках ніколи її не зупиняла: біляві юнаки, які викликали материнські почуття, завжди були її слабкістю.  Саме в такому ракурсі протікав її роман з видатним польським композитором Фредеріком Шопеном. Він  також був на шість років молодший за неї і їхній зв’язок тривав понад дев’ять років. Жорж Санд обожнювала його музику і його самого і переслідувала його всюди. Їхній роман розпочався у 1838 році; на думку критиків, саме в ці роки вони створили свої кращі твори і вона стала відома світу як автор «Консуело». Вона порвала з ним всі стосунки, коли він виступив проти неї в одній із суперечок, які вона вела з чоловіком своєї дочки.
Серед інших коханців були, наприклад,  Олександр Дам’єн Мансо, який познайомився з нею, коли йому було 32 роки (їй – 45), і який мирно прожив з нею 15 років. А також художник Шарль Маршал, якого Санд називала «моє товстеньке дитя». Коли вони зустрілись, Шарлю було 39 років, а Жорж Санд – 60.    
Професійним літератором Жорж Санд стала у 1830 р., коли була співробітником журналу «Фігаро». Перший роман «Роз і Бланш» Аврора Дюпен написала у співавторстві з Жюлем Сандо, письменником другорядним і не дуже популярним. Він же став і її першим коханцем, молодшим за неї на шість років. Роман мав значний успіх у читача, і про його тайного творця під іменем Жюль Санд стали ходити різні слухи. Щоб підігріти інтерес читачів, Аврора вирішила залишити попереднє ім’я, злегка підправивши його. Так появився псевдонім Жорж Санд (в тому, що письменником повинен бути саме чоловік, вона не сумнівалась).
Взагалі літературна скриня письменниці нараховує більш ніж 100 романів і повістей, 18 драм, велику кількість публіцистичних статей, багатотомну автобіографію та більше ніж 18 тис. листів. Працюючи для газет і журналів, вона щоденно писала 20 обов’язкових сторінок, що стало нормою її літературної праці.
На початку своєї творчості письменниця розробила новий жанр у французькій літературі 19 ст. – психологічний романтичний роман. Звернення до психологічного роману з мінімальною кількістю діючих осіб і зовнішніх подій випливало з уявлення письменниці про те, що людина потребує не стільки свободи в соціальному суспільстві, скільки індивідуальної свободи її духовного життя. Тому творчість Жорж Санд - це прагнення переосмислити літературну традицію, за якою жінка залежала від соціального середовища, була  приречена на приниження. Письменниця зверталася до жінки як об’єкта насамперед психологічного зображення, відстежувала її настрої, хід думок, зміну почуттів. Своїм творчим пером Ж.Санд боролася за звільнення жінки, за її право розпоряджатися власною долею і називала себе "Спартаком серед рабинь". 
В її романах проходить ціла галерея образів передових жінок, які намагаються емансипуватися від гніву і приниження, в які вони були поставлені суспільством. В своїх творах Жорж Санд пропонувала ідею “вільної жінки”, надаючи їй можливість самій керувати своєю долею, мати рівні можливості з чоловіками у повсякденному житті і суспільній діяльності.  
В багаточисельних романах Жорж Санд ідеї звільнення особистості (також емансипація жінки), демократизм поєднувалися з утопією. Героїням її літературних творів завжди щастило перемогти в занадто важких життєвих ситуаціях. В останній момент їм щастило: наприклад, якщо жінці необхідно змінити коханця, її чоловік “випадково” помирав. В реальному житті, на превеликий жаль, Жорж Санд сама вживала необхідні заходи в аналогічній ситуації, не дуже, як бачимо, сподіваючись на допомогу згори.
До останніх своїх днів Жорж Санд залишалася вірною романтичній традиції. Не дивлячись на це, її поєднувала тісна дружба з Г.Флобером – прибічником реалістичної течії. До останніх днів письменниця не покидала свого пера. На схилі років Жорж Санд прийшла до висновку: «Мои внуки – лучшая гигиена души и тела. С ними я не чувствую заката. Я опять Аврора!» У 1876 р. серце Жорж Санд перестало битися.
У творчості Жорж Санд критики виділяють три періоди: 
І. Період романтичного визрівання і змужніння. Цей період тривав до середини 30-х років. Для нього найбільш характерними є романи: «Валентина» (1832), «Лелія» (1833), «Жак» (1834). Їх провідною темою стала тема залежності і приниженого становища жінки в тогочасному суспільстві.  
ІІ.  Період перелому  у світогляді та естетиці Жорж Санд (ІІ пол. 30-х рр. – 1848 р.), пов’язаний з її захопленням утопічним соціалізмом. В творчості письменниці це проявилося в ідеалізації народу як носія вищих моральних чеснот. Саме в цей період були створені романи: «Мопра» (1837), «Мандруючий підмайстер» (1840), «Орас» (1841), дилогія «Консуело» і «Графиня Рудольштадт» (1843-1844), «Мельник із Анжибо» (1847).  Головні герої перших романів Жорж Санд – це бунтарі-жінки, і їхній бунт переломлюється через проблему емансипації жінки. 
ІІІ. Цей період творчості найбільш тривалий і найменш динамічний (після 1848 р.). Письменниця все помітніше випадає з ритму суспільного й літературного розвитку. Жорж Санд створює ряд романів, в яких центральне місце відведене зображенню вузького світу сімейного життя, де звучать мотиви примирення з дійсністю.   
  2. Роман “Індіана” –  літературний дебют французької письменниці.
„Індіана” також був задуманий як спільний роман, але Жюль Сандо так і не взяв участі у його написанні, і роман Аврора Дюдеван написала самостійно. Аврора за власними переконаннями не хотіла виступати у літературі під своїм іменем. Видавець наполягав на збереженні псевдоніма, який уже був відомим читачам. З іншого боку Аврора не хотіла випускати у світ книгу під спільним псевдонімом, до якого Сандо не мав жодного відношення. Вихід знайшли: вигадане прізвище залишається незмінним, а ім’я Жюль змінюється на Жорж.
Хоча у літературних колах, де знали про співавторство Аврори з Жюлем, вважали, що вона залежить від Жюля, але виявилося, що письменниця не потребувала ні від кого допомоги. Критика відразу помітила роман, появилися відгуки у літературних газетах і журналах. Бальзак сого часу писав: „Эта книга – реакция правды на фантастику, нашего времени – на средневековье, внутренней драмы – на вошедшие в моду необычайные происшествия, простой современности – на преувеличение исторического жанра”. І тільки у клерикальних і реакційних колах твір зустріли вороже, розглядаючи його як твір аморальний, спрямований проти шлюбу.
Епоха досить чітко визначена у самому романі: дія починається восени 1827 року, а закінчується у кінці 1831 року. Це роки кризи епохи Реставрації, яка потягла за собою падіння режиму. У романі – тільки відгуки цих подій. Навіть розмови про політику носять тільки загальний, схематичний характер, що сприймається тільки як засіб, який дозволяє контрасно протиставити героїв.
За першопочатковим задумом роман повинен був закінчуватися самогубством Ральфа та Індіани. Але це могло негативно позначитися на книзі, оскільки католицька  церква засуджувала самогубство. В останній редакції появилася заключна глава зі щасливою кінцівкою.
Російські читачі рано познайомилися з творчістю Жорж Санд. Роман у перекладі А.та І.Лазаревих вийшов у світ вже в 1833 році. Читачі зустріли цю книгу захоплено.
Уже в першому самостійному романі “Індіана” (1832 р.) Ж.Санд підняла головну проблему – “жіноче питання”. Безправ’я жінки в суспільстві авторка розглядала як вираження несправедливого суспільного ладу.  «Она не любила свого мужа, потому что ее заставляли его любить, и ее сознательная борьба  против любого морального принуждения стала ее второй природой, принципом поведения, законом счастья… » У творі проблема пригноблення жінки перетворюється на проблему пригноблення людини взагалі.
В основу роману лягли події з особистого життя письменниці, стосунки з чоловіком і розлучення з ним, але романтично переосмислені й перебільшені. Зміст роману піднятий на рівень великої соціально-моральної проблеми. 
В центрі роману – особиста драма молодої жінки Індіани, наділеної палкими почуттями й багатим внутрішнім світом. Вона страждає від морального пригнічення з боку чоловіка, полковника Дельмара і знаходить духовне звільнення у коханні до Раймона де Рам’єра. Але її трагедія збільшується у процесі того, як Індіана все більше закохується у Раймона, людину скоріше егоїстичну і марнославну, ніж закохану. Раймона також кохала служниця Нун, яка кінчає  собою через кохання. Хоче порішити з життям й Індіана, коли Раймон, злякавшись осуду суспільства, відмовляється від її кохання.  Але Індіана відстоює власну самоцінність та самоповагу, прагне корінного зламу суспільних стереотипів, спрямованих проти жінки. 
Конфлікт між Індіаною і Дельмаром набирає все більшого розмаху. Індіана пориває із чоловіком і їде до Парижу розшукувати Раймона. Але він вже забув її і одружився. Раймон відвертається від Індіани, дізнавшись, що вона покинула будинок чоловіка, він боїться скандалу. І молода жінка в розпачі повертається на острів до свого чоловіка. Там вона дізнається про таємне і глибоке кохання її кузена Ральфа Брауна. Разом з ним вона кидається у водоспад. Але молоді люди не гинуть. Вони щасливо живуть, переховуючись від людей в лісах острова Бурбон.
Природна щирість і душевність, молодий запал і невгасима енергія допомогли головній героїні роману знайти своє щастя. Вона зробила свідомий вибір супутника життя і віднайшла власне призначення: кохати і бути коханою. Тим самим Жорж Санд стверджує, що щастя людини поза цивілізацією, у спілкуванні з природою. Цією ідеєю вона близька Ж.-Ж. Руссо. Але у пізніших романах письменниця відмовляється від такого романтичного виходу і герої наступних романів кінчають життя самогубством.
Протягом всієї творчості Ж.Санд наполегливо шукала свій стиль відмовившись лише від реалістичного споглядання світу, в якому на її думку, не досить фантазії, вигадки й ідеальності. Як письменниця-романістка Ж.Санд завжди йшла до ідеалу. Під цим вона мала на увазі «змальовувати людей такими, якими вони повинні бути, а не такими, якими вони є ». Ці естетичні принципи відобразились у наступних романах письменниці.
3.Образ сильної і незалежної жінки в дилогії “Консуело”, “Графиня Рудольштадт”. 
	У 40-х рр. письменниця створює свої кращі твори – дилогію «Консуело» (1842-43 рр.), «Графиня Рудольштад» (1843-44 рр.). Вони створювались у той час, коли Ж. Санд перестає протиставляти людей думки і людей дії, заперечує велич незрозумілих страждань. Але натомість вона поглиблює психологізм у своїх романах, закріплює суспільно-політичні погляди. Дві частини пов’язані між собою не лише фабулою – історією кохання Консуело і графа Альберта. Вони заворожують динамічною дією, змінами середовища і обставин, мужнім духом пригод. Всі події відбуваються в Німеччині в середині ХУІІІ ст. В центрі двох частин постає простолюдинка Консуело з високими моральними рисами, мужня сильна і незалежна жінка.
	Дуже популярним був і залишається роман «Консуело». Основна мета роману: показати соціальне обличчя мистецтва, в даному разі музики. Тому не випадково героїнею роману стала співачка, актриса Консуело. Це новий тип жінки у творчості Жорж Санд, що проявляється у її ставленні до шлюбу і праці. Класична тріада “церква, кухня, діти ” жодним чином її не стосується, вона не має наміру ставати берегинею домашнього вогнища і таким чином реалізовувати свій природний жіночий потенціал. Вона реалізовує свій творчий потенціал поза тісними межами класичної тріади і досягає високої мети у своєму мистецтві: служити народу, збуджувати у них високі почуття. “Все ее существо было до крайности возбуждено; ей казалось, что вот-вот что-то порвется в ней, как чересчур туго натянутая струна. И это лихорадочное возбуждение уносило ее в волшебный мир: она играла точно во сне и удивлялась сама, что находит в себе силы действовать наяву”. 
	Тема роману – мистецтво і митець, їхнє місце в суспільстві. Консуело – талановитий самородок, представниця народу, яка увібрала в себе багатство народної музики. “Консуэло запела просто, непринужденно, и под высокими церковными сводами раздался такой чистый, прекрасный голос, какой не звучал еще в этих стенах”.  Образ Консуело символічний: вона – «живе втілення музики».
Молода дівчина наділена великим даром співу, втілює демократичний ідеал мистецтва. Вірність цьому ідеалу Консуело зберігає, проходячи випробування і довгі поневіряння Італією, Німеччиною, Чехією. Вона самовіддана у своєму служінні мистецтву, її не захоплюють ні слава, ні гроші, ні коштовності, ні аплодисменти публіки. Ми переконуємось у цьому зі слів графа Альберта фон Рудольштадта: “А пока вы сделали большую ошибку, отказавшись от драгоценностей и титула. Ну, ничего! У вас есть на это причины, в которые я не вхожу, но думаю, что такая уравновешенная особа, как вы, не может поступить легкомысленно”.  
Торуючи шлях випробувань і труднощів, переборюючи багаточисельні спокуси: відмова стати фавориткою графа Дзустіньяні, Годіца, короля Фрідріха ІІ, дружиною багатого і знатного графа Рудольштадта, Консуело отримує свободу, незалежність, віддає своє мистецтво народу. Героїня жертвує заради мистецтва і своїм першим коханням до Андзолетто. 
З музикою пов’язані більшість героїв роману, але носіями справжнього мистецтва стають: Консуело, Гайдн, граф Альберт фон Рудольштадт. Консуело разом з молодим Гайдном співає селянам та ремісникам під час мандрів, і письменниця зазначає, що почувалася вона при цьому краще, ніж тоді, коли виступала перед вишуканою публікою. 
Так, у романі “Консуело” жінка постає у несподіваному й новому для світової літератури ракурсі: людини свідомої власного покликання.    На образі Консуело Жорж Санд показала, що жінка повинна бути в суспільстві в усьому рівна з чоловіком, вона повинна займатися суспільно корисною працею, і тільки тоді вона буде духовно багатою.
Свій задум письменниця продовжує розвивати в романі «Графиня Рудольштадт». Тоді, як в першому томі Консуело поставала перед нами як творча особистість, геніальна співачка, у другому томі ми майже не чуємо співу героїні. І це обумовлене не лише зміною атмосфери роману (в такій атмосфері музика затихає), а  й наростанням внутрішньої драми Консуело. 
В другій частині дилогії автор розширює межі відтворення подій: головна героїня потрапляє із світу театральних і аристократичних інтриг в стихію таємниць і містичних легенд. Уже в перших главах роману ми зустрічаємося із загадковими персонажами – відомими магами-авантюристами ХУІІІ ст. Каліостро і Сен-Жермен, привидом королівського замку. Консуело весь час знаходиться під чиїмсь наглядом: то при дворі прусського короля, то в замку Шпандау, то в «райському» будинку серед володінь анонімного герцога, де за нею спостерігає око Невидимих.
В другій половині роману Консуело сама вступає в могутній орден Невидимих, який графиня Ванда (мати графа Альберта) порівнює саме з родиною. А тому і центральна тема роману – місце жінки в сім’ї, перевага родинних зв’язків над соціальними. Невидимі – це таємне братство, наполовину політичного, наполовину релігійного характеру, яке свої обряди і настанови запозичило у суспільстві масонів.
В епілозі роману ми зустрічаємося із зрілою Консуело, яка втратила після хвороби свій дивний голос, залишилась без друзів і положення в суспільстві, пе5режила розпад ордена Невидимих. Разом зі своїм коханим Альбертом і дітьми, народженими від нього, вона повернулася до мандрівного життя циган. Перед нами постає мужня, сильна духом мати сімейства – вже зовсім не геній.
В епілозі двічі згадуються «могутні плечі», на які вона саджає в дорозі дітей. Ця символічна деталь підводить до висновку, що емансипація, яку яро відстоювала Жорж Санд, в результаті перетворилася на «право» жінки носити більше ноші і проблем на своїх плечах, ніж чоловік.    
Жорж Санд завжди цікавило питання, як впливає суспільство на душу людини. Вона дійшла висновку, що загальна дійсність позбавлена високих духовних ідеалів, тому це спричинює існування насильства, експлуатації, лицемірства, знецінення культури. Звідси письменниця вбачала своїм обов’язком як учителя і пророка показати шлях до відновлення втрачених цінностей. 
Виправлення суспільства, на думку автора, має розпочатися з кожної окремої особистості у боротьбі за пробудження високих людських почуттів. Саме тому головні героїні романів постають у постійній сутичці з протиприродними обставинами, які заважають по-справжньому  вільно жити, мислити, любити. Письменниця плекала надію, що згодом прийде час остаточної перемоги над світом соціального абсурду. 
Певна річ, у творчості Жорж Санд можна виділити ще чимало яскравих і самобутніх жіночих образів. Письменниця з великою майстерністю розкрила внутрішній світ своїх героїнь, описала і проаналізувала їхні вчинки, намагалася обґрунтувати причини трагічної долі жінок. Тому Жорж Санд часто критики називали “психологом жіночої душі”. Видатна діячка літератури вважала, що найбільше жіноче щастя - не в абсурдному, суспільному, емансипованому, а в сім’ї, в коханні до близьких, дорогих серцю людей.  

Питання для самоконтролю:
1.	Які витоки феміністичної теорії Жорж Санд?
2.	Чому Аврора Дюпен обрала собі чоловічий псевдонім?
3.	Який новий жанр у французькій літературі ХІХ ст. розробила письменниця. Його сутність.
4.	Чому Жорж Санд називала себе «Спартаком серед рабинь»? Як це знайшло відображення у її творчості? 
5.	Розкрийте образ сильної і незалежної жінки на прикладі романів письменниці.

Лекція 7. Американський романтизм. В. Ірвінг. Ф.Купер. Н.Готорн.

1. Загальна характеристика американського романтизму. 2.  Життєвий шлях В.Ірвінга. Новелістика американського письменника. 3. Ф.Купер – майстер пригодницького роману.  4. Міф і художня творчість Н.Готорна. 5. Проблеми духовності і моралі у романі “Червона літера”.

1. Загальна характеристика американського романтизму.
	Формування американської культури, зокрема літератури, відбувалося паралельно з бурхливим соціально-економічним розвитком Сполучених Штатів як незалежної держави. Молода країна невпинно формувала власну економіку, торгівлю, промисловість, фінанси, розбудовувала  нові міста.
	Створення національної культури, гідної молодої держави, проголошується невідкладним завданням. І саме в цей час провідним напрямом у літературі Англії, Франції, Німеччини стає романтизм; американські художники саме в ньому знаходять співзвучність своїм ідейно-художнім шуканням, продовжуючи розвивати у своєрідних національних умовах традиції європейських майстрів, зокрема В.Скотта і Е. Гофмана.
	Значну роль у становленні філософських засад романтизму США відіграли твори французьких просвітителів, ідеї Французької революції. У творчості американських письменників досить часто відбувався  певний синтез просвітительських ідей і нових романтичних форм.
	За часовими проміжками американський романтизм розвивався трохи пізніше від західноєвропейського і займав передові позиції з кінця 10-х рр. до поч.. 60-х рр. ХІХ ст.  За точку відліку можна вважати появу книжки романтичних новел В.Ірвінга у 1819 р., а криза американського романтизму  характерна для переломного періоду в історії США – роки громадянської війни між Півднем і Північчю. Остаточна перемога капіталістичної Півночі над сільськогосподарським рабовласницьким Півднем збігається з тотальним поширенням у літературі реалістичного напрямку. Однак, це не означає, що романтизм цілком зникає з творів американських авторів. Він входить – як окремі структури, характери, елементи – у творчість багатьох письменників – реалістів. Складним поєднанням романтизму і реалізму являється творчість У.Уїтмена. Романтичні мотиви органічно входять у творчий метод М.Твена, Д.Лондона та ін. письменників США к. ХІХ – поч. ХХ ст.
	У становленні та розвитку американського романтизму простежується 3 періоди:  
1.	Ранній американський романтизм (1819 – 30-ті рр.), до якого критики та науковці відносять творчість В.Ірвінга, Ф.Купера, Д.Кеннеді та ін. Безпосереднім попередником даного періоду був передромантизм, який розвивався ще в рамках просвітницької літератури. Творчість письменників раннього етапу носить оптимістичний характер, пов’язаний з героїчним часом Війни за незалежність.
2.	Зрілий американський романтизм (1840- 50-ті рр.) – це творчість Н.Готорна, Е По, Г.Мелвілла та ін. Більшість письменників цього періоду переживають глибоке незадоволення ходом розвитку країни, тому у їх творах переважають драматичні, навіть трагічні тони, відчуття недовершеності світу і людини, настрої туги, усвідомлення трагізму людського буття. З’являється новий герой –людина з роздвоєною психікою, яка несе в своїй душі штамп приреченості. На даному етапі американський романтизм набуває філософської спрямованості. У твори письменників проникає романтична символіка і повчальна алегоричність, значну роль починають відігравати надприродні сили, посилюються містичні мотиви.
3.	Пізній американський романтизм (60 – ті рр. ХІХ ст.). Це період кризових явищ в американському романтизмі. На даному етапі працюють ті письменники попереднього етапу, які продовжують свій творчий шлях в літературі. Відбувається різке розмежування романтичної літератури на:
-	літературу аболіціонізму, яка в рамках романтичної естетики протестує проти рабства з естетичних та загально-гуманістичних позицій.
-	літературу Сходу, яка романтизує й ідеалізує «східне рицарство», постає на захист історично приреченого руху та реакційного укладу життя.
Історія, зокрема історія культури, поставила перед американським романтизмом кілька складних і відповідальних завдань:
* Створити оригінальну національну літературу, яка б не була повторенням чи наслідуванням того, що вже зробили романтики Європи.
-	Через всю творчість американських письменників проходить ствердження національної самобутності і незалежності, пошуки національної самосвідомості і національного характеру;
-	Головне, що приваблює у творах – історія і сьогодення, природа і звичаї, колізії і процеси, людські типи і характери.
* Створити образ своєї країни, розповісти про її історичний шлях, її становлення і здобутки.
-	Письменники-романтики у своїх книжках із захопленням подорожують разом зі своїми героями і читачами морськими просторами, лісами, ріками. Незаймана цивілізацією природа постає одразу ж за порогом дому. Природа маловідомого континенту  чи екзотичних островів  часто стає одним із персонажів.
-	 Історичні твори про недавню минувшину мали на меті зміцнити почуття прив’язаності до своєї землі, гордості за неї. З іншого боку, в цих творах історія часто є лише проекцією проблем і конфліктів сьогодення.
*  Об’єднати творчі сили різних регіонів у єдину культурну спільноту – національне красне письменство. Основні літературні регіони:
      -     Нова Англія (північно-східні штати) – Н. Готорн, Емерсон, Торо та ін.
      -      Середні штати – В.Ірвінг, Ф.Купер, Г.Мелвілл та ін.
      -       Схід – Д.Кеннеді, У.Сіммс, Е.По.
 	Враховуючи ідейно-естетичну спрямованість творчості письменників, можна виділити наступні основні течії в американському романтизмі:
o	Соціально-критична (В.Ірвінг, Ф.Купер, Е.По, Н.Готорн, Г.Мелвілл);
o	Філософська (Емерсон, Торо);
o	Аболіціоністська (Г.Бічер-Стоу, Брайент);
o	«Плантаторська традиція» (У.Сіммс).
	В американському романтизмі також склалась певна система жанрів. Найбільшого поширення набули прозаїчні жанри:
-	подорожі у формі повістей, розповідей, нарисів;
-	романтичний роман;
-	автобіографії, бесіди, проповіді, лекції, есе, дискусії;
-	жанр «короткого оповідання» - оповідання фантастичне, детективне, філософське, психологічне, алегоричне;
-	епічна поема.
2.  Життєвий шлях В.Ірвінга. Новелістика американського письменника.
	Вашингтон Ірвінг (1783 - 1859) – видатний класик американської літератури, зачинатель романтизму США. Він перший із американських письменників, який завоював міжнародне визнання. Серед шанувальників його творчості були В.Скотт, Дж.Байрон.
	В.Ірвінг народився в сім’ї багатого	нью – йоркського комерсанта. Батько був шотландським переселенцем і дуже заможною людиною. У дитинстві малий Вашингтон відзначався мрійливою вдачею, дуже любив читати і слухати оповідання про давні часи. Дитячі та юнацькі враження стали пізніше основою кращих новаторських творів письменника. 
	Ірвінг вивчав юриспруденцію, займався журналістикою. У 1804 р. зробив подорож до Європи, де познайомився з багатовіковою європейською культурою, про яку багато читав ще в дитинстві. Так формується головна особливість всієї творчості Ірвінга – поєднання елементів давньої європейської і молодої національної культури.
	Повернувшись на батьківщину, Ірвінг у 1807-1808 рр. разом з братом Уільямом і близьким товаришем письменником К.Полдінгом видає альманах «Сальмаганді» (у прямому значенні - салат із рубленого м’яса з добавленням різних інгредієнтів). У ньому були зібрані різні смішні або дивні історії, анекдоти, міські новини та плітки. А об’єднане все було постатями трьох диваків, які збираються разом у заміському маєтку, весело проводять час і говорять про всілякі речі, розповідаючи один одному різні історії, побрехеньки, пережиті самими або почуті від інших.  Основний тон альманаху – дух веселої насмішки над політичним життям та мораллю Америки. Випуски цього альманаху  (всього було 20) користувалися успіхом та популярністю у читачів.
	У 1809 р. Ірвінг вигадав літературну містифікацію, яка спонукала до публікації книги «Історія Нью-Йорка». У вечірній нью-йоркській газеті з’явилось повідомлення, що розшукується чоловік похилого віку на ім’я Дітріх Нікербокер, якого ніби підозрюють, що він не сповна розуму. Незабаром з’явилося повідомлення, що цього чоловіка бачили, ніби він подорожував пішки. Вигаданий персонаж стає все більш реальним. Нарешті, друкується оголошення, що в рахунок погашення неоплаченого готельного рахунку буде надрукований рукопис, який належить цьому мандрівнику. Так з’явилась «Історія Нью-Йорка».
	За жанром – це комічна епопея. Це розповідь про патріархальне минуле, яке постає милим, добрим, затишним. Симпатія до минулого поєднується у творі з м’якою іронією. Комічний ефект виникає за рахунок гіперболізації і пародійного приниження героїчного матеріалу.
	 Автор намагається подати історію Нью-Йорка, коли він ще був мирним поселенням голландських фермерів. Розповідь у творі ведеться від особи вигаданого Дітріха Нікербокера. Слово «нікербокер» означає «корінний житель Нью - Йорка».  Судження Нікербокера і авторські відступи, романтично-вільна форма чергування епізодів і сцен, звернення до літературної містифікації – нове явище в американській літературі.
	 Сатира у творі спрямована проти сучасної автору дійсності. Так, говорячи про політичне життя Нового Амстердама (Нью-Йорка), Ірвінг постійно підкреслює риси спільності минулого і сучасного. Автор висміює тупість влади, хитрість і підступність священнослужителів.
	У 1815 р. Ірвінг знову їде до Європи у справах сімейної фірми. Незабаром фірма збанкрутувала й Ірвінгу довелося на довгі 17 років залишитися у Європі. В ці роки він багато подорожує, довгий час живе в Лондоні, Парижі, Дрездені; видає 2 збірки новел «Книга ескізів» (1819) і «Брейсбрідж-холл» (1822), які принесли йому світову славу; знайомиться із сучасною літературою і фольклором, живописом і музикою. Своєрідним наслідком стала книга «Розповіді мандрівника» (1824). У цій збірці Ірвінг використовує «мандрівні» сюжети європейської літератури, які відомі ще з античних часів і середньовіччя. В цих оповіданнях фігурують гноми, привиди, диявол, але всьому цьому матеріалу надається національний колорит. 
	У 1826 р. Ірвінг отримує дипломатичне призначення в Іспанію. Іспанський період виявився для письменника найбільш щасливим і плідним. Йому доручають переклад документів, пов’язаних із подорожжю Христофора Колумба. На їх основі Ірвінг друкує трьохтомник  «Життя Христофора Колумба» (1828). 
	Інтерес до Іспанії спонукав Ірвінга написати від імені домініканського монаха Антоніо Агапіди історію арабо–іспанських війн - «Хроніка завоювання Гранади» (1829).  Арабо-мусульманські мотиви зберігаються і в пізній творчості Ірвінга, на схилі  років він напише біографію засновника ісламу «Магомет і його прихильники». 
	У 1829 р. Ірвінг знову повертається в Лондон, а в 1832 р. їде на Батьківщину. Разом зі своїм другом Полдінгом він подорожує  західними районами Америки. В 30- ті рр. Захід для Ірвінга – перш за все «область романтики». На власному життєвому матеріалі в цей час ним були написані «Поїздка в прерію» (1833), «Асторія» (1836), «Пригоди капітана Боннвіля» (1837). 
	Останні роки життя Ірвінг провів у своєму маєтку Саннісайд недалеко від Нью-Йорка. Він, як і раніше, користується неабияким авторитетом у літературному світі. Письменник повністю переходить у біографічний жанр і пише біографії англійського письменника-просвітника О. Голдсміта і президента Дж. Вашингтона. Помер В.Ірвінг 1 1859р.
	В. Ірвінг увійшов в історію світової літератури як родоначальник американської новелістики з притаманними їй характерними рисами: гостротою сюжету, заінтригованістю, поєднанням серйозного і комічного, поєднання романтичної іронії з чітко вираженим раціоналістичним початком. Своєрідність новелістики Ірвінга  визначається наступними особливостями:
•	сюжетність поєднується з докладними повільними описами характерів персонажів, їхньої зовнішності, місця дії, авторськими міркуваннями;
•	динамізм розгортання подій починається десь всередині оповіді, а експозиція з безліччю мальовничих подробиць може розтягтися майже на половину всього твору;
•	деталі і подробиці життя, побуту здаються цілком реалістичними, а описи природи - часто яскраво романтичними;
•	звичний плин життя порушується подіями і постатями фантастичними, казковими, яким дається логічне пояснення. Буденне і смішне раптово змінюється страшним і драматичним;
•	поєднання елементів давньої європейської і молодої національної культури;
•	схильність до іронії, гіперболи, гумору й лірично-ностальгічних настроїв.
	Романтична природа творчості Ірвінга найяскравіше проявилася в найбільш відомих оповіданнях, написаних протягом 20 - 30–х рр.
	«Ріп Ван Вінкль»
	Головний герой Ріп – людина проста і добродушна, але не любить працювати; живе, займаючись рибальством або гуляючи лісом. За лінощі його постійно сварить дружина, а сільські кумоньки симпатизують йому. Одного разу він в лісі зустрічається з гномами, які грають в кеглі (національний колорит). Ті пригощають його напоєм - голландською горілкою (національний колорит). Герой засинає і просинається аж через 20 років. Все зовсім інше: померла дружина, відбулося багато змін у суспільному житті та характері людей.
	Однак не лише Ріп є об’єктом авторської іронії. Його повернення дає можливість порівняти «старі» і «нові» часи. І автор доводить, що всі зміни – навряд чи до кращого. 
3. Ф.Купер – майстер пригодницького роману.  
	Ф.Купер (1789-1851) - класик американського романтизму, історик природи. На відміну від В.Ірвінга, який започаткував американську новелу, Ф.Купер став автором історичного американського роману, засновником «морського роману» у світовій літературі.
	У ХІХ ст. в середовищі американських літераторів ходила жартівлива історія про те, що Фенімор Купер із простого фермера раптом став письменником. Справді, до 30 – ти рр. він не мав ніякого літературного досвіду, і не мріяв стати письменником. 
	Батько майбутнього письменника Уільям Купер був американцем у четвертому поколінні. У 1744 р. він одружився з Елізабет Фенімор, яка походила із старовинної заможної родини. Молоді оселилися у невеличкому поселенні Берлінгтон (штат Нью-Джерсі), де вже через декілька років стали багатими землевласниками і мали чимале потомство. 
	15 вересня 1789 року у них народилася 11-та  дитина,  син, якого назвали Джеймс.  Отже, справжнє ім’я майбутнього письменника  – Джеймс Купер, а Фенімор – взяв пізніше, за дівочим прізвищем матері. Коли дитині виповнився рік, батьки переїхали  на постійне місце проживання у Куперстаун (поселення, назване за прізвищем батька) неподалік від Нью-Йорка, на озері Отсего.
	Дитячі роки провів на хуторі, займаючись мисливством і рибальством, прогулюючись лісами. Батьки Джеймса захоплювались літературою і музикою. В будинку читалися і обговорювалися романи Свіфта і Скотта, п’єси американських драматургів. Любов до читання батьки намагалися прищепити і своїм 15 –ти дітям.
	Початкову освіту Джеймс отримав у сільські школі, в якій єдиним вчителем з усіх предметів був Олів’є Корн, людина строга, але добра. Коли хлопцеві виповнилося 12 років, його відправили у м. Албанія вчитися у Йєльському коледжі. Вже через 2 роки він став студентом Нью – Йоркського коледжу.  Будучи наймолодшим, але здібним студентом, Джеймс скучав на лекціях, а вихід енергії знаходив у різноманітних витівках, за що був відрахований із закладу. Батькам довелося перейти на домашню освіту. Для нього був запрошений викладачем священник Уільям Нілл. Юнак поважав батька, але не хотів вчитися. І батько прийняв дуже жорстоке рішення  - віддати хлопця матросом на торгівельне судно. Для 17-річного Купера розпочинаються роки подорожей.
	 На судні він проплавав 5 років (з 1806 – до 1811 рр.), за які не тільки засвоїв морську справу, а й привчив себе до витримки і дисципліни. 20 лютого 1808 року Джеймс прийняв присягу і отримав патент на перше офіційне звання. Коли помер батько, Джеймс в чині офіцера залишив службу, успадкував маєток, одружився і почав займатися сільським господарством. Його дружиною стала Сюзанн Августа Делансі, красива, освічена 18-річна дівчина. Саме вона витсупила проти повернення Джеймса на флот. 
	У 1811 р. молода сім’я поселяється у невеличкому поселенні Мамаронек недалеко від Нью-Йорка, де Джеймс побудував дім, отримав кредит, відкрив свою крамничку і купив китобійне судно «Юніон». Купер серйозно почав думати проте, щоб зайнятися політикою, але, сам того не очікуючи, присвятив себе літературі.  
	Одного разу він побачив, як його родина зачитується якимсь романом, і сам зацікавився ним. Ніби одного вечора він прочитав своїй хворій дружині  Сюзен цей сентиментальний роман і, не витримавши примітивізму повісті, з обуренням вигукнув: «Та я сам напишу тобі книжку кращу, ніж ця ». І написав роман «Пересторога» (1820). Він не приніс ні слави, ні грошей, але сприяв входженню Купера в коло  нью-йоркських літераторів. Незабаром Джеймс отримав посаду рецензента журналу «Література, нація і критика» і поставив перед собою мету – написати історію Америки.  
	За ним вийшов роман „Шпигун” (1821), яким автор заклав традицію американського історичного роману. Цей твір приніс автору літературну славу і прізвисько «американський Скотт» (за 1 рік – 9 тисяч примірників, що на 3 тисячі більше, ніж відомі романи В.Скотта). Саме цей роман  слугував основою для майбутнього циклу творів про Шкіряну Панчоху  і морських романів.
	Але була й інша сторона життя, сповнена тривог і невлаштованості. Спадок, отриманий від батька, був на нулю, заняття літературою поки не приносили серйозних доходів. Борги росли, кредитори все більше наступали. У 1823 р. шериф описав за борги все домашнє майно куперів, і тільки за волею щасливого випадку воно не було продане з молотка.
	Тим паче Фенімор Купер не здавався. Один за одним виходять у світ його романи: «Лоцман» (1823), «Піонери» (1823), «Останній з могікан» (1825), «Прерія» (1827), «Червоний корсар» (1828), «Морська чарівниця» (1830).  Колумбійський коледж відзначив заслуги письменника почесним науковим ступенем, а нью-йоркські інтелектуали визнали його головою неофіційного клубу під назвою «Хліб і сир».
	На зароблені гонорари письменник разом із сім’єю у 1827 р. їде подорожувати Європою, маючи статус американського дипломата. Подорож затягнулася на 7 років.  У Франції він служить консулом. Хотів відвідати й Росію, але через революцію не зміг. Влітку 1833 року повертається на батьківщину. Країна за цей час дуже змінилась. Коли їхав до Європи, то вважав Америку найкращою.
	В кінці 40-х років стан здоров’я Купера різко погіршився, він вже не міг самостійно ходити, писати, а тому час від часу диктував сторінки історії Нью-Йорка своїй доньці Шарлотті. 14 серпня 1851 р. серце письменника перестало битися. Поховали його на сімейному цвинтарі у Куперстауні. У 1853 р. будинок Купера згорів, а на його місці був поставлений пам’ятник письменнику, який і до сьогодні зберігся.
	За життя Ф.Купер написав 33 романи (за рік – 1,2 або й 3 романи), декілька томів публіцистичних і путівник нарисів, памфлетів, історичних пошуків.
	В історію світової літератури Ф.Купер (творчість якого пов’язана з раннім етапом розвитку американського романтизму) ввійшов як творець американського соціального роману,  який представлений декількома різновидами:
•	історичні („Шпигун”);
•	морські („Пірат”);
•	про боротьбу індійських племен („Шкіряна Панчоха”).
	Письменник першим в американській літературі впевнено йшов до епічного відображення світу, що частково відбилося на об’єднанні його книг в цикли: пенталогію, трилогію, дилогію.
	Три основні теми творчості:
•	війна за незалежність;
•	море;
•	життя фронтиту.
	З усього написаного Ф.Купером найвідомішою залишається пенталогія про Шкіряну Панчоху («індійські романи»).  Всі ці романи об’єднують:
1.	Головна тема – тема боротьби індійських племен проти колонізаторів;
2.	Образ мисливця Натаніеля Бампо, у якого є багато чисельні прізвиська: Звіробій, Слідопит, Соколине Око, Шкіряна Панчоха, Довгий Карабін.

                             Виходили 	Слід розташовувати	
„Піонери” 1823	„Звіробій” (юність білого мисливця Бампо, 1740 - 1745)	
„Останній з могікан” 1826	„Останній з могікан” (1757) (білий Бампо і індіанець Чингачгук – Великий Змій – Ункас; боротьба „тубільних воїнів” у Північній Америці за волю). (Події англо-французької війни 50 – 60-х років).	
„Прерія” 1827	„Слідопит” (1758 -1759) (нещасливе кохання Слідопита Бампо + тема завоювання вітчизни).	
„Слідопит” 1840	„Піонери” (зміни на американській землі, 1793 - 1794).	
„Звіробій” 1841	„Прерія” (події початку ХІХ ст.. американці викупили у французів провінцію Луїзіану, 1805).	
		
	„Піонери”. В центрі  – конфлікт старого мисливця Натті Бампо та його вірного друга Чингачгука із суспільством американських цивілізаторів (суддя Мармадьюк Темпл). Темпл засуджує Натті за те, що той застрелив оленя за 10 днів до початку сезону полювання. Розв’язка трагічна. Старий індіанець, друг Натті, Чингачгук помирає. Натті вирушає на захід, куди ще не ступала нога білого цивілізатора.
	Натті Бампо – американський варіант типу „зайвої людини”, друзі – Чингачгук, Ункас.
	„Звіробій”. Події, про які розповідає цей роман, відбувалися між 1740 і 1745 роками. Важко зустріти більш мужній образ, ніж образ мандрівника, який назвав себе Гаррі Непосида. Його справжнє ім’я було Гері Марг, але оскільки мешканці прикордонної смуги позичили у індіанців звичай давати людям усілякі прізвиська, то частіше згадували його прізвисько, аніж справжнє прізвище. Нерідко його називали Гаррі Торопичою. Обидва прізвиська він одержав за свою мужність, рухливість і надзвичайну стрімкість. На зріст він був близько 190 см, обличчя добре і гарне. Тримався впевнено і розкуто. Непосида належав до числа тих „теоретиків”, які вважали всі раси нижчими за білу.
	Звіробій, як називав його Непосида, і зовні, і за характером був зовсім протилежний. На зріст близько 180 см, худий, але мускулистий. Його молоде обличчя не можна було назвати особливо гарним, але, вгледівшись уважно, можна було побачити добродушність і правдивість, твердість характеру та чесність почуттів. 
	Обидва прикордонних мешканців були дуже молоді. Непосиді – років 26-28, а Звіробій був ще молодший за нього. Одяг пошитий зі шкіри оленя (ознака того, що вони проводили час у лісах, на околиці цивілізованого суспільства). Звіробій говорив, що його виховали делавари (плем’я індіанців), які дали йому ім’я не за відважне серце, а за „зоркий глаз” та швидкі ноги.
	Між друзями виникла суперечка, яка засвідчила і довела, що їхні характери дійсно різні. Вони завели розмову про Джудіт Хаттер, доньку Володаря озера Тома Плавучого. Дружина у нього померла, її труп він спустив у воду. Том виховував двох доньок – Джудіт та Хетті.    Непосида сказав, що готовий одружитися з Джудіт, але вона була проти. „Если она осмелиться обвенчаться в моё отсутствие, то узнает все радости вдовства, не дожив до 20 лет…. Если соперник встанет на моём пути, как ни отшвырнуть его в сторону?...  Мы здесь живём без законов и поневоле должны сами быть и судьями и палачами...  ”
	Звіробоя приголомшило сказане Непосидою і він, у свою чергу, сказав, що зробив би донос на нього, якби той скоїв такий злочин. Вони посварилися, але  треба було вирушати в дорогу. Звіробій любить природу, любить людей, незалежно від їх раси. „Убийство животного я никогда не считал подвигом… Я считаю краснокожих такими же людьми, как и мы с тобой. Каждого надо судить по его поступкам, а не по цвету его кожи”.
	Історія Звіробоя. Батька звали Бампо, і його назвали так само. При хрещенні дали ім’я Натаніель, або Натті. Але це ім’я носив не довго; делавари підмітили, що хлопець завжди говорив правду і дали йому прізвисько Правдивий Язик. Потім за швидкі ноги дали ім’я Голуб (у голуба швидкі крила і літає він завжди по прямій лінії). Після цього дали прізвисько Висловухий (добре чув). Аж потім дали ім’я Звіробій (гарний мисливець). Чингачгук – з англійської Великий Змій (мудрість і хитрість). Справжнє ім’я – Ункас.
Особливості творчості Ф.Купера – романіста:
•	напружено-драматичний, стрімкий характер оповіді;
•	авантюрна інтрига;
•	присутність елементів сентименталізму та мелодраматизму;
•	схильність до надто докладних і чуттєво забарвлених описів архітектури, побуту, одягу, звичаїв;
•	контрастні за своїми людськими якостями, переконаннями, вчинками, почуттями герої, уславлення відваги і розуму вільної і дієвої природної людини;
•	виступає новатором нових тем, образів, мотивів;
•	наявність своєрідних американських рис, вводить місцевий колорит;
розгорнуті поетичні картини природи.
4. Міф і художня творчість Н.Готорна.
	Натаніель Готорн (1804-1864) – новеліст, романіст, журналіст, автор творів для дітей і записних книжок.  Поряд з В. Ірвінгом та Е.По вважається родоначальником жанру американської новели.
	Народився Н.Готорн у 1804 р. в пуританській родині в м. Сейлем (штат Массачусетс). Батько майбутнього письменника, морський капітан, помер у 1808 р. Мати залишилася сама з 3-ма дітьми бідувати. Хлопець любив читати і захоплювався легендами та переказами, які чув від жителів, тому рано почав знайомитися з історією та фольклором   Нової Англії. З великим захопленням він читав твори Шекспіра, Спенсера, Скотта, а ввечері розповідав сестрам Елізабет і Луїзі про прочитане за день.
	З 1821 по 1825 рр. навчався в Боудойнському коледжі разом з майбутнім поетом Г.Лонгфелло і майбутнім президентом США Пірсом. Саме там зрозумів про свій потяг до письменства, про що і сповістив матір в одному зі своїх листів.
	Перший вірш «Океан» був опублікований у 1825р.  Після закінчення коледжу Н.Готорн жив майже 12 років у батьківському домі і займався літературною діяльністю. 
	У 1828 р. Готорн анонімно надрукував роман «Феншо», всі екземпляри якого були згодом знищені.  А в 1830 р. опублікував своє перше оповідання «Долина трьох холмів». 
	Восени 1837 р. Готорн познайомився з трьома сестрами Пібоді, дім яких був своєрідним літературним салоном З великою повагою він поставився до старшої сестри Елізабет – різнобічно обдарованої жінки, автора літературних статей. Їй належали книжковий магазин і друкарня, де друкувалися твори її друзів. 
	Життя Готорна було важким і незабезпеченим. Тому він змушений був піти на службу інспектором міри і ваги (1839-1841). А з 1841 р. письменник жив і працював фермером у сільськогосподарській спільноті Брук Фарм, в яку він вклав власних 1000 $. 
	У 1842 р. він одружився з Софією Пібоді , яка стала для нього вірним товаришем і супутником на все життя. Життя літератора не давало достатнього матеріального забезпечення. Уникнути  економічних труднощів сім’ї Готорнів  допомогла служба Натаніеля наглядачем (1846-1849), а пізніше консулом США у Ліверпулі (1853-1857). Все це, а також подорож через Францію в Італію, де він жив у Римі та Флоренції у 1858 р., сприяло накопиченню необхідного для письменника життєвого досвіду. У 1860 р. Готорн повернувся на батьківщину і надрукував роман «Мармуровий фавн».
	У 1861-1862 роках він розпочав роботу над романтичними романами  «Таємниця лікаря Грімшоу», «Семптіміус Фелтон», «Слід предка», які залишились незакінченими. У 1863 р.  - видав книгу нарисів «Наш старий дім», присвячену Пірсу, разом з яким він поїхав у 1864 р. в штат Нью-Гемпшір, щоб підлікуватися, де і помер в ніч на 19 травня 1864р. Після смерті письменника вдова і діти видали ряд його творів, написали спогади про нього. Син Джуліан став відомим письменником, біографом батька. Молодша донька написала книгу спогадів про батька.
	Натаніель Готорн вважав романтизм вищою формою вираження істини буття. Про своє розуміння романтичної естетики він розказав у нарисі «Митниця», який передував роману «Червона літера». У ньому з романтичних позицій трактується процес художньої творчості як перехід з реального світу у світ умовностей. Готорн – романтик уміло поєднував у своїх творах реальне і фантастичне, фольклорне та ілюзорне.
	За тематикою його новели можна поділити на декілька груп:
•	оповідання про пуританське минуле Нової Англії («Ендікотт і червоний хрест», «Мій родич майор Монілью», «Головна вулиця»);
•	вигадані історичні та міфологічні оповідання («Золото царя Мідаса», «Мінотавр»);
•	алегоричні есе, оповідання, притчі на теми моралі («Кам’яна людина», «Чорна вуаль священника»);
•	оповідання про моральне осмислення зв’язку минулого і теперішнього, що знайшло своє втілення в етичних категоріях добра і зла, злочину і покаяння («Егоїзм, або змія на грудях»). 
	Готорн схильний до алегорії і символіки, морально-філософського дидактизму, до аналізу душевного стану людини, яку терзає таємний гріх. Ці ж особливості та тематика новел характерні і для його романтичних романів: «Червона літера» (1850), «Будинок у семи фронтонів» (1851), «Щаслива домівка» (1852), «Мармуровий фавн» (1860). Збірки новел 30-40-х років склали основу для 4 романів письменника.
	5. Проблеми духовності і моралі у романі “Червона літера”.
	Найкращим і найбільш відомим є його багатоплановий роман «Червона літера».  В ньому поєднані риси історичного, морального і психологічного роману. Сам автор назвав «Червону літеру» психологічним романтичним романом. У романі історія служить лише фоном. Автор висвітлює у ньому складні взаємостосунки людей між собою і з навколишньою дійсністю. Тому моральна проблематика переважає над новоанглійською історією. 
	Дія відбувається з червня 1642 р. до травня 1649 р.  У ньому виведені історичні особистості Джон Уінтроп – засновник і керівник пуританської колонії в штаті Массачусетс, Ричард Белінген – губернатор колонії.
	В центрі роману 4 головних герої: 2 молодих людей – пастор Дімсдейл і Естер Прінн, їх донька Перл (прототипом стала старша донька письменника), яка народилася під час 2-річної відсутності чоловіка Естер, і лікар Чіллінгуорт, який не повідомляв дружину про себе. Доля цих персонажів відмічена однією подією – гріхопадінням Естер Прін. Парадигма гріха, за Готорном, виражається в наступній градації: власне гріх, гріх таємний і гріх-помста, який вважається найтяжчим.   
	Значне місце в романі автор приділяє душевній драмі пастора Артура Дімсдейла. Це добра молода людина. Він, сам того не бажаючи,  закохався у заміжню жінку Естер, але не може відмовитися від обраного ним шляху служіння Богу і відчуває себе нерозкаяним грішником. Його гріх являється  таємним, лише Естер, його співучасниця знає про нього. Пастор відверто вважає (на відміну від Естер), що переступив не тільки суспільний закон, а й божественний. Однак неперервна внутрішня боротьба довгий час не спрямовує його на шлях публічного розкаяння: «Грешники все же полны рвения послужить на благо человечества, поэтому им страшно предстать столь черными и порочными перед людьми, ибо после этого они уже не смогут творить добро и благочестивыми делами искупить содеянное». Автор використовує фантастику, символіку, що допомагає виразити душевний стан Дімсдейла: на його грудях ніби з’являється той же знак, що і у Естер. «Погубив свою душу, я пытаюсь сделать все, что в моих силах, для спасення других душ!» - зазначив Дімсдейл, визначаючи свою місію до кінця життя. Відчуваючи наближення смерті, він вирішує визнати свій гріх, оголивши груди перед людьми, які стояли на ешафоті.	
	Чоловік Естер - фанат-вчений, доктор Чіллінгуорт – всі свої знання звернув до зла: він мстив заради помсти. Його образ поєднує в собі ненависть, любов і усвідомлення власної провини. Але жадоба помсти  поступово перетворила його на раба. «Вначале у него было спокойное и задумчивое лицо ученого. Потом в этом лице появилось что-то злобное, уродливое. Он стал рамного безобразне – смугле щеки его еще більше потемнели, искривленная фігура сгорбилась сов сем. Даже улыбка выдавала его, обнажая всю черноту его души». Після публічного розкаяння і смерті Дімсдейла зникає об’єкт помсти Чіллінгуорта, а разом з тим втрачається смисл всього його життя. Готорн показує, що людина, яка вибрала шлях помсти, втрачає в результаті своє духовне обличчя: «Человек может превратиться в дьявола, если достаточно долго будет заниматься дьявольскими делами».
	Найбільш привабливим у романі є образ Естер Прінн. Головна риса цього образу – це здатність зростання і вдосконалення. Моральні і фізичні страждання переродили Естер, морально просвітлили. Засуджуючи її, Готорн натомість віддав саме їй свої симпатії. Вона прагне щастя і кохання, і палко бореться за них. Свою провину (вона змушена на грудях носити вишиту літеру А – з англійської «прелюбодійна») Естер викупляє добрими справами, допомагаючи бідним і хворим порадами. Після публічного покарання судді виселяють Естер і її доньку з міста, прирікаючи на самотнє існування, але разом з тим Естер прозріває: «Алая буква наделила Эстер как бы новым органом чувств. Содрогаясь Эстер, тем не менее, верила в свою способность угадывать, благодаря внутреннему юродству, тайный грех в сердцах других людей». Саме бачення чужого гріха, не освяченого почуттям кохання, як її власний гріх, і допомогло Естер Прін вистояти і не загинути. Багато сил й енергії, душевної теплоти вклала Естер у виховання дочки Перл (з англійської «перлина»), від слів якої й ведеться розповідь у романі.  Доля Естер, її «провина» сприймається як драма, породжена жорстокою і несправедливою суспільною системою.
	Таким чином, у своєму романі Готорн викриває ті морально-соціальні протиріччя, які служать джерелом формування якісно нового типу людської свідомості з головною моральною домінантою, що людина може досягти щастя в земному житті і право власного морального вибору.

Питання для самоконтролю:
1.	Що вплинуло на  формування і становлення американського романтизму?
2.	Які визначальні особливості новелістики В.Ірвінга?
3.	Чому Ф.Купера вважають майстром пригодницького роману.
4.	В чому новаторство творчості Н.Готорна?

Лекція 8.  Детективна література. Е.По. А.Конан-Дойль.

1. Е.По – засновник детективного жанру. 2. Поняття про детектив: ознаки, структура, правила, види.  Особливості інтелектуального детективу. 3. Ідейно – художній аналіз новел Е.По: “Червоний кіт”, “Провалля і маятник”, “Лігейя”., “Червона смерть”, “Окуляри”. 4. А.Конан-Дойль – послідовник Е.По. Детективні твори письменника. Їх загальна характеристика.  

1. Е.По – засновник детективного жанру.
	Е.По належить до числа класиків світової літератури. Його талант багатогранний – це проза, поезія, літературно-критичні статті, рецензії, а також твори, жанр яких важко визначити (науково-астрономічна поема „Евріка”). Е.По вважають засновником, «батьком» жанру детективу.
	У кожній галузі літератури По був новатором, який визначив свою епоху і накреслив шляхи для подальшого розвитку літератури. Але визнання на батьківщині прийшло до Е.По через багато років після його смерті. 
	Його називають письменником трагічної біографії, людиною «полоненою таємницями життя, охопленою святою жадобою зрозуміти душу свою». Із самого народження життя не пестило його, а завжди посилало нові випробування: смерть рідних, бідність та хвороби, зради, зловживання алкоголем. Він був справжній американець, який у своїх творах відобразив життя в безлічі аспектах ( його цікавили технічні та наукові досягнення, філософія, література, питання суспільної моралі). Будучи письменником з великою ерудицією та різноманітним літературним хистом, те що було створено ним за коротке життя стало багатою спадщиною не тільки для американської, але й для європейської культури.
	Е.По належав до знатного ірландського роду. Едгар Аллан По народився 19 січня 1809 р. в м. Бостон, у родині мандрівних акторів. Мати належала до родини англійських акторів, які переїхали до Америки в кінці ХУІІІ ст. Молода талановита акторка, співачка, танцюристка, Елізабет була улюбленицею публіки. Батько письменника мав освіту юриста, син дільця з Балтимору, був бездарним актором та поганим чоловіком. Девід і Елізабет вели бродячий спосіб життя. У них було троє дітей: Вільям, Розалі і Едгар. Молода сім’я була дуже бідна, що вже через два тижні після народження дитини мати змушена була піти працювати. Пізніше письменник з гордістю писав, що був сином жінки, яка віддала мистецтву красу, молодість та талант. 
	Коли хлопчикові не було ще й 2-х років, батько покинув сім’ю і скоро помер від лихоманки. Коли хлопчикові виповнилось 2 роки, під час гастролей на півдні у місті Річмонді від чахотки померла мати і хлопчик залишився круглим сиротою. Розалі взяли чужі люди, Вільяма забрала бабуся, а Едгара взяла на виховання родина Джона Аллана, багатого комерсанта, що торгував тютюном.
	Джон Аллан не усиновив його офіційно, бо не знав, чи виправдає Едгар його надії. Він говорив: „Ничего с ним носиться, как с золотым яйцом, всё равно из сына актёрышки ничего путного не выйдет”. Джон взагалі волів би залишити його помирати у річмондській хатині, якби не його дружина. Френсіс Аллан обожнювала і любила хлопчика так, що він не відчував себе прийомним сином. У дитинстві Едгар мріяв про те, що він, як і його прийомний батько, буде торгівцем, спадкоємцем фірми „Аллан і Елліс”. Він був розумний, упертий, вільнолюбивий. Дуже любив слухати «страшні казки», «історії про привидів, про розриті могили», які йому розповідала няня – негритянка. Ці розповіді були типовими для забобонної Америки ХІХ ст. Ще одним джерелом вражень для малого Едгара були нескінченні розповіді про морські мандрівки, про скарби, про які розповідали у Алланів капітани або торговці.  У більшості, написаних ним пізніше, творів стало помітним почуте в ті роки, коли він сидів маленький біля каміна. Хлопчик жив у розкоші, і тому склалися такі солодкі думки. 
	У 5 років гарненького хлопчика з ямочками на щоках і кучерявим каштановим волоссям віддали до класичної англійської школи, де він швидко став робити успіхи.  Він був одягнений як маленький принц: мав лоша поні, особистих собак, котрі його супроводжували, і ліврейний грум.
	 Але всі дитячі мрії розвіялись, коли родина Алланів переїхала до Англії. З 1815 – 1820 років хлопець живе в Англії і навчається у одному із Лондонських пансіонів. Навчаючись там, у хлопчика почали з’являтися деякі дивацтва. Товариш часто помічав, як хлопець розмовляв із самим собою і жестикулював. Тоді ж до Е.По почав прилітати чорний ворон і нашіптувати йому на вухо страшні історії. Рано почав писати поезію, що дратувало батька.
	В цей час Едгар По закохався  в Сару Ельміру Ройстер, яка жила якраз напроти школи, де навчався Едгар По. У 1823 р. їй було лише 15 років. Природа наділила її вишуканою фігурою, великими чорними очима і довги темним волоссям. ЇЇ образ дуже вплинув на Е.По і він написав портрет коханої.  Містер Ройстер без особливого захоплення спостерігав за розвитком їхньої любовної історії. Джон Аллан, опікун Едгара, також не дуже схвально ставився до цього. Батько Ельміри зробив усе  можливе, щоб вони не одружилися: коли Едгар поїхав на навчання  у Віргінському університеті, дівчина не відповідала на жоден його лист. Справа в тому, що  ці листи перехвачував містер Ройстер. Вдруге доля звела їх незадовго до смерті письменника, але на цей раз на заваді шлюбу стала смерть.
	Повернувшись в Америку, він закінчив міську школу. Саме тепер Едгар зрозумів, що він дійсно „не их породы” і доведеться відмовитись від занять торгівлею. В 1826 році юнак вступив до Віргінського університету. Знання йому давались легко, особливо з англійської літератури. У роки навчання багато читав, захоплювався віршами Дж. Г. Байрона, П.Б.Шеллі, Т.Мурра, особливо захоплювався книжками історичної тематики.            Вивчав латинь, історію, фізику, астрономію та ботаніку, знав хімію та медицину, займався перекладацькою справою. Весь свій вільний час він писав вірші. Джон Аллан був проти, часто обшукував кімнату і кидав зошити у вогнище.
	Молодий поет під час навчання, улюбленець товаришів, поведінкою не блищав. Бенкети, гра в карти, де він програвав великі суми грошей, зробили свою справу, завдали клопоту, з якого Е.По міг визволити тільки багатий родич або опікун.  
	У 1825 році Джон Аллан миттєво розбагатів. Шотландський родич Уільям Гельт залишив солідний спадок – близько 750 тисяч доларів. Родина переїхала до величезного будинку і привиди старої Англії стали для хлопця чужими. Ворон не прилітав, зошити з віршами пилились під ліжком. Едгар жив на широку ногу. Батько отримав удар, коли одержав масу неоплачених рахунків. Виявляється, що Едгар програв  багато грошей в карти.
	Нервовий, пристрасний, поривчастий характер молодого поета був не зрозумілий Джону Аллану, людині практичній, далекій від літератури та мистецтва. Він був мільйонером і не хотів робити Едгара своїм спадкоємцем. Він не усиновив юнака і поставив гордого хлопця у положення приживали у багатій хаті. Непорозуміння призвели до того, що «крутий» норов купця зовсім лишив 18-річного хлопця матеріальної підтримки. Той змушений був покинути дім Алланів та університет, де провчився всього один рік, бо батько відмовився оплачувати рахунки. Почалося скрутне життя.
	    Едгар поїхав у Бостон і за власний кошт надрукував книгу віршів, які так і не вийшли у продаж. Залишившись без друзів, коштів до існування, без даху над головою, 18-річний Е.По подав рапорт про зарахування до армії. Служив рядовим у батареї артилерійського полку в Саллівоні, отримав чин сержант-майора. Тут, коли він одного разу блукав пустелею, знову зустрів знайомий силует ворона, і його знову почали переслідувати фантастичні видіння. По зробив для себе геніальне відкриття – єдиний спосіб боротися з ними – це перетворювати їх в оповідання. Ця пристрасть захопила його настільки, що він став забудькуватим, відповідав невпопад, не виконував службових обов’язків. Командир подав скаргу Джону Аллану, але той навіть не хотів нічого знати про Едгара.
	Не витримавши казармених умов, По звернувся за допомогою до Френсіс Аллан. Та вмовила чоловіка викупити хлопця з армії,  і той приїхав у Річмонд, але місіс Аллан на час приїзду померла. На вимогу містера Аллана, Едгар змушений був вступити у військову школу до Уест-Пойнту. Юнак залишитися військовим не захотів і домігся виключення з академії. Цього разу розрив з Алланом був остаточним, до того ж незадовго після цього той помер, жодним словом не згадавши Едгара По. Молодий письменник почав шукати роботу – хотів працювати вчителем, також шукав місце у газеті.
	У літературу Е.По увійшов як новеліст. До жанру новели звернувся у 1832 році, коли брав участь у конкурсі на краще оповідання. Усього написав 64 новели. У 1833 р. балтиморський журнал присудив Едгару По премію у сто доларів за краще оповідання. Це був «Рукопис, знайдений у пляшці». Премія врятувала письменника від голоду і відкрила йому шлях до журналістики. Він став дуже талановитим журналістом, працював редактором, літературним критиком. У журналі друкують його оповідання.
	З 1834 – 1835 р. По пише поеми, вірші, оповідання; надрукував сорок різних оповідань і журнальних статей. Популярність Е.По зростала, але матеріальне положення не ставало кращим. За роботу йому платили 10 доларів за тиждень, рівно стільки, щоб не померти з голоду. Едгар Аллан По був одним із перших американських інтелігентів, хто заробляв на життя пером.
	В цей час у житті Едгара По настала щаслива мить: він закохався у кузину по батьку -  Віргінію, яка народилася 13 серпня 1822 р. – їй було 12-13 років, коли вони покохали одне одного. Мати погодилася на одруження. Едгар і Віргінія таємно одружилися у Балтиморі. Але Едгар рік жив окремо від дружини-дитини.  У 1836 р. вони формально повінчалися у Річмонді.
	У 1837 р. разом з молодою дружиною та її матір’ю (його тіткою) переїздить до Нью-Йорку. Але дружина захворіла і довгі роки знаходилась на межі між життям і смертю. Едгар По доходив до божевілля від піклування та власного безсилля. Щоб забутися, він став пити і в нього почали з’являтися ознаки психічного захворювання. Французький поет Шарль Бодлер писав: «…поэт, еще ребенком брошенный в случайность свободой жизни, изнуренный тяжелой продолжительной болезнью, искал время от времени забвения в вине. Литературные дрязги, семейное горе, оскорбительная нищета – Всего этого По избегал в бездне опьянения, как в предварительной могиле».
	У пошуках кращого життя Едгар По переїздив у міста – Річмонд, Нью-Йорк, Філадельфія, Вашингтон, і знову у Нью –Йорк, але бідність не відступала. У 1845р. виходить його вірш «Крук», що приніс Едгару По визнання. Він вважав, що лірика - це його єдина пристрасть. Головна тема поезій – кохання, смерть і страждання.  Едгар По розробив свою поетичну теорію, яку виклав у статті „Принципи поезії”:
•	поема не повинна бути довгою;
•	поезія повинна цілком підкорятися почуттям прекрасного, потворне та безформенне не повинно бути в ній;
•	поезія не використовує систему тонічного віршування;
•	поезія повинна поєднуватись з музикою.
	Хвороба та бідність продовжують переслідувати його. А у 1846 р. для нього та родини почалися складні часи. Поет змушений був прийняти милостиню. Але 30 січня 1846 р. у холодній кімнаті померла Віргінія. Едгар По заціпенів. Він вставав уночі і йшов на цвинтар, щоб тужити там. Серцева туга змусила його пити, але він не припиняв роботи. У багатьох його творах присутні хворі мотиви, вони були пов’язані зі станом психіки письменника, у нього було хворе серце та депресія.
	З часом він познайомився з поетесою Єленою Уїтмен. Кохаючи Е.По, вона не змогла поєднатися з ним (цьому завадила її смерть у 1848 р.). Але саме вона стала на захист його імені, написавши книгу «Едгар По і його критики». 
	Е.А.По помер у 40 років у балтиморській лікарні, куди його перенесли за 4 дні до того, знайшовши у якійсь канаві. Смерть Едгара По  відбулася при загадкових обставинах. За однією версією, прочитавши у Річмонді з гучним успіхом лекцію і отримавши гроші, Е.По поїхав у Балтімор, де через кілька днів його знайшли на вулиці у непритомному стані, припускають, що його напоїли наркотиками та вкрали гроші. 
	Та й після смерті його переслідувала лиха доля, гіршої за яку ворогові не побажаєш. Літературний душеприказчик Е.По Руфус Грисуолд зробив усе, щоб виставити По в очах нащадків особою лихою і порочною. Він навіть листи його підробляв і у перекрученому вигляді публікував, створюючи образ людини, справедливо покараної за свою гординю та крайній індивідуалізм. У листі Е.По до Хелен Уїтмен є такі рядки: «…лишь таких испытаний, каким я подвергался, и не доставало, чтобы, дав мне ощутить мою силу, сделать меня тем, чем я рожден быть». А був він, за словами англійського поета Теннісона, письменником, який має «незвичайний талант, який народила Америка». 
	 2. Поняття про детектив: ознаки, структура, правила, види.  Особливості інтелектуального детективу.
	Детектив є цілком законним літературним жанром. Перевага детективу полягає в тому, що це – одна із перших і поки що єдина форма популярної літератури, в якій показало себе відчуття поезії сучасного життя.
	Цей жанр має давні корені. Біля витоків детективної літератури стоїть англійський письменник Е.А.По, який між 1840 – 1845 рр. створив 5 новел, в яких було закладено ідеї, що лягли в основу принципів сучасного детективу. Він став засновником трьох головних напрямків у детективі – романтичного (власне сенсаційного),  класичного (власне інтелектуального) та готичного (жахливого, страшного). У творах класичного типу – власне інтелектуальних детективах – усі події, як правило, відбуваються у першій частині, а потім детектив рухається вперед, доки повністю не розгадає загадки. Що ж стосується читача, то він діє нарівні з великим нишпоркою і має можливість самостійно працювати над загадкою. Розв’язуючи ту чи іншу загадку, читач мислить логічно, послідовно, підключаючи свій інтелект, звідси і назва – інтелектуальний.
	Особливості інтелектуального детективу:
-    сюжет будується навколо злочину;
-	в центрі - інтелектуальний процес пошуку істини;
-	дії поміщені у дуже обмежений простір;
-	головний герой – єдиний, хто може досягти успіху, який є ніби запрограмованим;
-	жертва – «об’єкт роботи нишпорки»;
-	детектива цікавлять найменші подробиці;
-	читач має можливість стежити за розвитком думки слідчого;
-	відсутність рухів та емоцій;
-	інтерес почуттів сконцентрований на таємниці, а не на трагедії людей;
-	злочин має бути обов’язково розкритий за допомогою логічних умовиводів, а не випадковості, чи немотивованого зізнання;
-	монотонність оповіді, довгі розповіді героїв про різні дрібниці;
-	мало уваги звертається на великі географічні кордони.
	Власне інтелектуальний детектив, на відміну від сенсаційного, зустрічається рідко. Зразки такого детективу знаходимо у творчості А. Конан-Дойля, А.Крісті та ін. 
	Сьогодні розрізняють багато видів детективної літератури (цей поділ дещо умовний):
1.	Американський «крутий» детектив (Раймонд Чандлер).
2.	Французький «м’який» соціально – психологічний (Жорж Сіменон).
3.	Побутово-таємничий (Чарльз Діккенс).
4.	Авантюрно - поліційний (Моріс Леблан).
5.	Французький та американський «чорний» детектив (Джеймс Хідлі Чейз, Картер Браун).
6.	Радянський міліційний (Олександра Марініна).
7.	Суворо – процесуальний та адвокатський (Ерл Стенлі Гпрднер).
8.	Іронічний чи пародійний (Іржі Морен).
9.	Інтелектуальний (логічний, дедуктивний) (Е.А.По, Агата Крісті, А.Конан-Дойл).
	Історики детективного жанру підкреслюють, що це унікальна літературна форма, яка відрізняється від кримінального роману, не має нічого спільного з поліцейським романом і зовсім не схожа на роман жахів.

ДЕТЕКТИВ
Сюжет	Заснований на обмані, який може бути  механічної (замкнена кімната) чи словесної (репліки, що збивають з пантелику) властивості. Розповідь йде від цього обману до розгадки, яка є кульмінацією всієї розповіді.	
Детектив
(нишпорка)	Може бути як професіоналом, так і аматором, і в ролі останнього може бути головою приватного детективного агентства чи волею випадку стати причетним до розслідування злочину. Завжди знаходиться в центрі подій, часто головний герой, який відрізняється високою спостережливістю.	
Метод
здійснення
злочину	Якщо злочин вбивство – метод незрозумілий, або той, що навмисне збиває з правильної думки. Інколи метод вбивства відрізняється надзвичайною винахідливістю (особливо у варіаціях на тему зачиненої кімнати) і викликає суспільне непорозуміння. 	
Докази	Найважливіший елемент сюжету. Їх буває інколи більше 20. Їх значення може бути прокоментоване детективом, а інколи процес дедукції пропонують читачеві.	
Характери	Тільки детектива описано досить детально.	
Обстановка	Детально подається до здійснення злочину. Потім на першому місці – проблема доказів та пошуку злочинця.	
Соціальні 
Установи	Консервативні.	
Значення
елементу
загадковості	Дуже важливе. Герой – детектив, детективна загадка – це все, що надовго запам’ятовується читачеві.	

Детектив – це жанр прози, у якому сюжет будується навколо кримінальної загадки, а головним персонажем є слідчий – представник поліції або приватний нишпорка.  Жанр детективу поєднує в собі два досить протилежні принципи: математичної загадки та героїчної поеми. В ньому -  протистояння світу норми, що його захищає поліція чи приватний нишпорка, та злочинного світу.
На ранньому етапі розвитку детективної літератури особлива увага зосереджувалась на тому, хто вчинив злочин. Якщо  в розповіді був персонаж, у якого не було жодного мотиву здійснити злочин, і якщо йому дозволялось залишитись до вирішальної частини, так і не опинившись підозрюваним, його справа була не з кращих. «Я зрозумів, що він злочинець, тому, що про нього нічого не сказано,» - викрикував читач. Також в детективі відсутнє зображення людини та її долі. У своїй сьогоднішній формі він відрізняється чіткою логічністю і деякою абстрактністю. 
Таким чином, можемо виділити головні ознаки детективного жанру:
•	насолода красою аргументу – задоволення інтелектуального характеру;
•	емоційна напруга сюжету – відсутність довгих описів, ліричних відступів, побічних тем; цікаві характери, обставини, що легко запам’ятовуються;
•	розгадка таємниці злочину – не можна вводити в оману читача; ні детектив, ні хто-небудь із офіційних слідчих не повинен опинитися злочинцем; злочин розкривається дедуктивним шляхом, а не  випадковістю;
•	злочинець – лише один, цікавий читачеві; він не може бути слугою, а тільки людиною з певними перевагами, які зазвичай не наводять на підозру. 
	У детективі все підкоряється сюжету, який складається з 4 елементів, покажемо на прикладі оповідання Е.По “Вбивство на вулиці Морг”:
-	постановки проблеми (вбивство двох жінок у їхньому будинку);
-	появи даних, необхідних для її розвязання (зачинена зсередини кімната, волосся, не схоже на людське, стрічка кашкета моряка тощо);
-	вияву істини, тобто завершення розслідування детективом (вбивцею виявився орангутанг, який утік від свого господаря-моряка);
-	пояснення, яким шляхом детектив дійшов до такого висновку (пояснення Дюпена).
	У детективі усі події, як правило, відбуваються у першій частині, а потім слідчий рухається вперед, поки повністю не розгадає загадки. Герой детективу – подвійний контактер. З одного боку, приватний нишпорка або талановитий поліцейський  протистоїть розумним, проникливим або бездіяльним інтелектуалам. Детектив – слідчий з притаманними йому героїчними рисами, таким чином, посідає місце захисника слабких. З іншого боку, приватний нишпорка чи розумний поліцейський  протиставлені достатньо енергійним, але обмеженим охоронцям порядку, які просто не помічають прикмет, які ведуть до розв’язки.   	
	Правила детективного жанру:
-	коли виключаються усі варіанти, крім одного. Він і буде правильним, при усій його, здавалося, неймовірності;
-	чим складніша і заплутаніша справа, тим її простіше розвязати.
	У інтелектуальному детективі можна визначити як переваги, так і недоліки. Основна перевага – це різноманітність аналітичних методів (дедукція, індукція, аналіз, логічні умовиводи тощо). Недолік полягає у тому, що твір монотонний, відсутні рухи та емоції, у тексті наявні довгі розповіді героїв про різні подробиці.
	Якщо шукати визначення, аби охарактеризувати різні типи чи різновиди детективу, то спочатку треба виключити певні схожі варіанти оповідних форм, які не є власне детективами. Це утворення, які відмежувалися за останні сто років від класичного детективу і набули власних канонічних ознак:
•	шпигунські романи чи оповідання;
•	політичні з елементами детективу;
•	пригодницькі з тими ж елементами;
•	тріллери й фантастичні історії, близькі до наукової фантастики тощо.
	Окремо розвивалися „серйозні ” романи, у яких злочин відіграє певну, іноді значну роль, але домінують усе ж таки соціальні або психологічні проблеми (твори Ч. Діккенса, Ф. Достоєвського та їх послідовників).
	3. Ідейно – художній аналіз новел Е.По: “Чорний кіт”, “Провалля і маятник”, “Лігейя”, “Маска червоної смерті”, “Окуляри”.
	У різноманітній літературній спадщині Е.По найважливіше місце займає новелістичний жанр, неперевершеним майстром якого він був. Едгар По першим в історії американської літератури намагався теоретично осмислити «коротке оповідання», як самостійний жанр. Він висловив власну теорію новелістичної композиції та ствердив, що новеліста повинен відрізняти бездоганний літературний смак, оригінальність літературної манери, правдивість ситуацій.
	Коли романіст, на думку Е.По, дає панораму подій, розгорнувши їх, як згорток, одне за іншим, або як новеліст – всі свої художні засоби повинен примусити служити одній головній меті – кульмінації,  йому підкоряється різноманітність застосованих виразних засобів мови при невеликому обсязі твору.
	Новела, вважав Е.По, повинна бути прочитана на одному диханні. У цій стислій розповідній формі, у концентрації кульмінації, приховувалось могутнє романтичне зачарування, емоційна сила. Він повторював, що художня форма завжди повинна бути підкорена задуму: «Не повинно бути у творі жодного слова – прямого чи непрямого – яке не сприяло б раніше наміченому утриманню».
	Новели Е.По можна поділити на декілька тематичних груп: психологічні або логічні, науково-фантастичні, детективні.  Особливості новел письменника в тому, що них розповідається про якісь незвичайні життєві події, овіяні романтичними пригодами головних героїв, сюжет розгортається стрімко, захоплююче, а фінал виявляється цікавим і несподіваним. Герої його творів – люди, обдаровані сильною волею, аналітичним розумом, які завжди знаходять вихід із скрутного становища, досягають поставленої мети.
	Основні мотиви новелістики Е.По:
-	письменник вважав, що можливості людського розуму безмежні;
-	славить людину та її моральну міць;
-	боротьба розуму людини з «небезпечним» відбувається з перемінним успіхом – то тріумфує розум, то перемогу  отримують «темні сили»;
-	може бути неправдоподібний сюжет, жахлива і таємнича атмосфера, яка оточує героїв; і в той же час події, які підкріплюються сотнею деталей з реальної дійсності, створюють враження, що це насправді;
-	тема розпаду людських стосунків (частіше сімейних), божевілля і загибелі виникає в прозі Е.По;
-	в основі – принцип гармонії, принцип виключного, навіть аморального;
-	стрижневий принцип – логічний аналіз подій.
	Як новеліст Едгар По заявив про себе твором «Рукопис, знайдений у пляшці» (1832), здобувши премію у конкурсі. Один із членів журі відмітив головну особливість хисту Е.По – прозаїка: «Логика и воображение сочетались тут в редкой соразмерности». 
	Справді, природа реального острова Саллівона поблизу м. Чарлстон у Пн. Кароліні, де письменник гостював у друга у 1827 р. і слухав «пісні» карликових яблунь,  велетенських дубів, надихнула на створення таких оповідань:  «Золотий жук», «Падіння будинку Ашер». Початок оповідання «Сфінкс» (1849) – це відображення того відчуження, яке охопило Едгара По у Нью-Йорку, коли він захворів на холеру. Цей факт дає ключ до розуміння напівфантастичних оповідань «Маска червоної смерті» (1842), «Король чума» (1835).
	У творчості Едгара По поєднуються ірраціональне і раціональне, страшне та таємниче, що одержує пояснення, як цілком природне явище. «Правда – дивна штука, як ви вже знаєте, більш ніж дивна, ніж сама фантазія,» -    стверджував Едгар По у оповіданні «Яку написати новелу для журналу «Блеквуд»; «Правда чудніша за вигадку,»- повторював він у оповіданні «Тисяча друга казка Шахерезади» (1845).
	 Віддавши данину романтичній традиції відображувати неймовірне, Едгар По вносить корективи у стале літературне уявлення. «Чудове» та «незрозуміле» у нього складається, підкоряючись чіткій логічній послідовності: «таємниче» опрацьовується дуже детально спеціально підібраними деталями, а для «неможливого встановлюються закономірності».
	У Едгара По може бути надзвичайно правдоподібний сюжет, але подія підкріплена багатьма деталями реальної дійсності, і це створює враження дійсності. Поєднання фактографічності та фантатичності є оригінальною особливістю його художньої манери.
	Едгар По створив 64 оповідання та 2 повісті. «Страшні» новели Е.По. – це майстерне розкриття своєрідності та глибини людської психіки маніяка –вбивці, безумний перехід від несамовитої радості до страху та відчаю. Але при цьому не забуває наголошувати, що радість, народжена свідомістю не буде покараною, а страх – це загроза розкриття злочину. З іронічною обставиною Е.По зображує поведінку божевільних, що успішно грають роль цілком нормальних людей; а психічно здорових - приймають за психічно хворих, показуючи при цьому, що межа між психічним здоров’ям та божевіллям може бути не спіймана.
	В образі двійника у новелі «Вільям Вільсон» (1839) Едгар По дає майстерне описання психіки божевільного, малює картину, коли ще у дитинстві зароджується шизофренія. Трагічний фінал – природний наслідок розпаду особистості та руйнування психіки Ця новела нагадує опис дослідника – психіатра. Зображення аномального, патологічного у межах людського – риса літературної манери Е.По.
	Отже, Е.По – новеліст, який уміє захопити читача незвичайним, перенести його у країну фантастики, але в кінцевому результаті – змальовує тільки те, що можливо в реальному світі. Американський письменник Джеймс Рассел Лоуел писав, що у письменника поєднуються дві особливості:
1)	сила впливу на розум читача тінню таємниці;
2)	вміння застосовувати подробиці, деталі, коли не залишається ні шпильки, ні ґудзика, ні описаного.
	У оповіданні «Падіння будинку Ашер» зображено божевілля аристократа застарілого роду, як результат деградації багатовікової культури, яку намагалися знищити.
	У новелі «Чорний кіт» спочатку постають таємниці та незрозумілість, а вкінці - мука нечистої совісті за вбивство жінки, яка посміла протистояти у хвилину роздратування. Деградація головного героя – оповідача пояснюється його постійним пияцтвом, ненавистю до «двійника» - кота «з шибеницею на грудях».
	В оповіданні «Провалля і маятник» (1840) іде мова про боротьбу нелюдської жорстокості з людським розумом. Сюжет нагадує сповільнене кінознімання. Завдання Е.По – проаналізувати поведінку людини у хвилину катування. Людина засуджена. У момент оголошення смертельного вироку вона втрачає свідомість. Осуджений почував себе у кромішній темряві  склепу, він переживає страх. Едгар По зображує очікування в муках смерті, як найбільш витончений вид катування. Жертва лежить на дні склепу, зв’язана по рукам і ногам, а над головою висить на стелі зловіщий маятник – сокира. Загибель породжує жах. Проте своїм завданням письменник вбачав показ зростання сили розуму людини у боротьбі зі страхом. У цьому оповіданні героя виривають із рук інквізиції війська переможної армії. Але частіше за все переможцем людських жахів у творах Е.По стає людський розум, здатний до аналізу та самоаналізу. («Сфінкс», «Попереднє поховання»).
	Письменник-романтик розширив межі можливого для людської істоти, виводячи його за межі реального. Бездоганне кохання героя до померлої коханої змушує мертву повернутися у світ живих («Морелла» (1835).
	Діапазон космічного у Едгара По дуже широкий: від безпощадних сатиричних гротесків до м’якого необразливого гумору. Оповідання «Окуляри» (1844) являє собою квінтесенцію безглуздя, зробленого сором’язливим хлопцем, котрий не бажає носити окуляри. Автор вигадує для нього різні види покарання: хлопець закохується у свою прабабусю і ледь не одружується з нею.
  	У комічних оповіданнях Е. По багато метушні, завзяття, веселої плутанини («Чорт на башті» (1839)).
 	Критики закріпили за письменником славу «поета смерті»; він такий же майстер у сфері комічного, як у сфері «страхітливого». Едгар По – зразок того, як комічне та трагічне живе у нього в одному жанрі. Автор, як вчений міркує над законами земного та місячного тяжіння. Письменник робить наукові прогнози, тому, захоплюючись творами Е.По, читачі бувають завжди учасниками подій, що їх описує автор. Зображуючи нерівну боротьбу людини зі стихіями природи, письменник користується гігантським перебільшенням, змушує людину випробувати нечуване страждання. Людина витримує всі страждання, не втрачаючи розуму і волі.
Художня манера Е.По:
1.	Привабливість розповіді.
2.	Читач – завжди співучасник подій.
3.	 постає проти композиційної розмитості романів своїх сучасників, проти авторських прорахунків при розвитку фабули, проти невідповідності між авторськими задумами і поведінкою героїв, проти фальшивого тону.
4.	Вільний у змалюванні вчинків героїв, у мові твору.
5.	Бачив страхітливе, жахливе, потворне у житті співвітчизників, і це відобразилося у його творчості.
6.	Багато творів насичені філософською та пародійно-сатиричною естетикою (картини природи і місцевості, гумористичні жанрові малюнки, філософські діалоги - роздуми).
	Послідовниками Е.По у змалюванні психологічного стану людини стали Оскар Уайльд, Ф.Достоєвський, І.Бунін, Ж.Верн, Р.Стівенсон, З.Фрейд. 
	4. А. Конан-Дойль – послідовник Е.По. Детективні твори письменника. Їх загальна характеристика.  
	Артур Конан-Дойль (1859 - 1930) – один із класиків кримінального детектива. Медик за професією, працював лікарем під час англо-бурської війни. Знання медицини, хімії, психології допомогли йому в художньому втіленні тематики, пов’язаної з криміналістикою. Виступав як поет (зб. «Вірші дії»), автор історичних романів («Бригадир Жерар», «Міхей Кларк» та ін.), новеліст, який розповідав про службу в колоніях Британської імперії. Але світову славу приніс йому цикл новел про нишпорку Шерлока Холмса та його товариша доктора Ватсона. В них письменник розвиває традиції Е.По, одного із засновників детективної літератури.
Артур Ігнатіус Конан Дойль народився 22 травня 1859 року в столиці Шотландії М.Единбурзі на Пікарді-плейс у родині художника й архітектора. Його батько Чарльз Алтамонт Дойль одружився у 1855 році, у віці двадцяти двох років з Мері Фолі, молодою дівчиною, віком сімнадцяти років. Мері Дойль мала пристрасть до книг, була головним оповідачем у родині і тому Артур дуже зворушливо згадував про неї. На жаль, батько Артура був хронічний пияк і тому родина часто бідувала, хоча він і був, за словами свого сина, дуже талановитим художником. У дитинстві Артур багато читав, мав дуже різнобічні інтереси. Його улюбленим автором був Майн Рід, а улюбленою книгою - "Мисливці за скальпами".
Після того, як Артур досяг дев'яти років, багаті члени сімейства Дойль запропонували оплачувати його навчання. Протягом семи років він повинен був ходити в школу-інтернат єзуїтів в Англії Ходдер - підготовчу школу Стоуніхерста (велика закрита католицька школа в Ланкаширі). Через два роки Артур перебрався в Стоуніхерст. Там викладали сім предметів: абетку, рахунок, основні правила, граматику, синтаксис, поезію, риторику. Харчування там було досить убоге і не мало великої різноманітності, а тілесні покарання були надто суворими. Артур у той час часто піддавався їм, його часто били по кистях рук.
Саме протягом цих важких років у школі-інтернаті Артур зрозумів, що він має талант до складання історій, тому він був часто оточений групами захоплених молодих студентів, що слухали дивні історії, які він складав, щоб розважити їх. В одні з різдвяних канікул, у 1874 році, він на три тижні, за запрошенням своїх родичів, їде в Лондон. Там він відвідує театр, зоопарк, цирк, Музей воскових фігур мадам Тюссо і залишається дуже задоволений цією поїздкою. Згодом тепло відзивається про свою тітоньку Анкет - сестру батька, а також дядька Діка.
На останньому році навчання він видавав журнал коледжу і писав вірші. Крім того, він займався спортом, головним чином крикетом, у якому досяг гарних результатів. Потім поїхав у Німеччину в місто Фельдкірх учити німецьку мову, де продовжував займатися спортом: грати у футбол та екзотичний футбол на ходулях. Улітку 1876 року Дойль виїхав додому, але по дорозі заїхав у Париж, де жив кілька тижнів у свого дядька. У 1876 році він одержав документ про освіту і був готовий до зустрічі зі світом. Батько на той час почав божеволіти.
Традиції сімейства Дойль диктували займатися аристократичною кар'єрою, але все-таки Артур вирішив зайнятися медициною. Це рішення було прийнято під впливом доктора Брайена Чарльза, статечного, молодого квартиранта, якого мати Артура взяла, ледве зводячи кінці з кінцями. У жовтні 1876 року Артур став студентом медичного університету. Навчаючись, Артур зустрічався з багатьма майбутніми авторами, такими як, Джеймс Баррі та Роберт Льюїс Стівенсон. Але найбільший вплив на нього зробив один з його викладачів доктор Джозеф Белл, що був майстром спостережливості, логіки, висновків і виявлення помилок. У майбутньому він послужив прототипом Шерлока Холмса.
Навчаючись, Дойль намагався допомогти своїй родині, що складалася із семи дітей; він працював і аптекарем, і помічником різних лікарів... Зокрема, на початку літа 1878 року Артур наймається учнем і фармацевтом до лікаря з найбіднішого кварталу Шеффілда. Цей лікар добре поставився до Артура і тому наступне літо юнак знову провів у нього, працюючи асистентом.
Дойль багато читає і через два роки після закінчення медичної освіти вирішив спробувати себе в літературі. Навесні 1879 року він пише маленьку розповідь "Таємниця Сасської долини". Розповідь виходить трохи зміненою, що засмучує Артура, але отримані за неї 3 гінеї надихають його писати далі. Він відсилає ще кілька розповідей починає розуміти, що так він теж може заробляти гроші. Здоров'я його батька погіршується, його поміщають у психіатричну лікарню, і таким чином, Дойль стає єдиним годувальником своєї родини. У 1880 році друг Артура Клод Аугустус Кур'є запропонував йому посаду хірурга, на яку претендував сам, на китобої "Надія" під командуванням Джона Гріюча, що полював в районі Північного Полярного Кола. Так Артур почав подорожувати. Спочатку "Надія" зупинилася біля берегів острова Гренландія, де бригада перейшла до полювання на тюленів. Майбутній лікар був вражений звірствами цього. Ця пригода згодом була відображена в оповіданні „Капітан "Полярної Зірки". Без великого ентузіазму Конан Дойль повернувся до занять у 1880 році.
У 1881 році він закінчив Единбурзький університет, де одержав ступінь бакалавра медицини і ступінь магістра хірургії. Влаштувався корабельним лікарем на судні, що ходило між Ліверпулем і західним узбережжям Африки і 22 жовтня 1881 року для нього почалося чергове плавання. Плаваючи, він знайшов Африку настільки ж огидною, як Арктику звабною. Тому він іде з корабля і в середині січня 1882 року перебирається в Англію в Плімут, де спільно працює ще з одним лікарем. Ці перші роки практики добре описані в його книзі "Листи Старка Монро". Але між чоловіками виникають розбіжності і після них Дойль їде в Портсмут, де відкриває свою першу практику, розташувавшись в будинку за 40 фунтів річних. Спочатку клієнтів не було і тому в Дойля з'являється можливість присвятити свій вільний час літературі. Він пише оповідання, "Блуменсдайський яр", "Мій друг - убивця" і публікується в журналі "Лондон сосайеті" у тому ж 1882 році. Живучи в Портсмуті, він зустрічається з Елмою Уелден, з якою обіцяв одружитися. Але в 1882 році після багаторазових сварок розлучається з нею і вона виїжджає у Швейцарію.
В один з березневих днів 1885 року доктор Пайк, його друг і сусід, запросив Дойля дати консультацію Джеку Хоукінсу, синові вдови Емілі Хоукінс із Глостершира. У нього був менінгіт і через кілька днів хлопець помер. Ця смерть дозволила познайомитися з його сестрою Луїзою Хоукінс, якій було 27 років. З Артуром вони обручилися в квітні, а 6 серпня 1885 року одружилися.
Після одруження Дойль активно займається літературою і хоче зробити її своєю професією. Він друкується в журналі "Корнхілл". Одне за одним виходять його оповідання, але Дойль хоче більшого, прагне, щоб його помітили, а для цього необхідно написати щось серйозне. І от у 1884 році він пише книгу "Торговий дім Гердлстон". Але, на превеликий жаль, книга не зацікавила видавців. У березні 1886 року Конан Дойль почав писати роман, що приніс йому популярність. Цей роман, що вийшов у 1887 році під назвою „Етюд у багряних тонах", познайомив читачів із Шерлоком Холмсом (прототипи: професор Джозеф Белл, письменник Олівер Холмс) і доктором Ватсоном (прототип майор Вуд), що стали незабаром знаменитими. Окремим виданням роман вийшов на початку 1888 року і був оздоблений малюнками батька Дойля - Чарльза Дойля
Початок 1887 року ознаменував авторові початок вивчення і досліджень такого поняття, як "життя після смерті". Разом зі своїм другом Боллом з Портсмута проводить свій перший спіритичний сеанс, після чого займається спіритизмом та окультизмом все подальше життя.
Потім Артур захворів, а коли видужав, то вирішив залишити медичну практику і присвятити себе літературі. Це сталося в серпні 1891 року.
У 1892 році, проживаючи в Норвуді, Луїза народила Артурові сина, вони назвали його Кінгслі. Дойль пише розповіді, але Шерлок Холмс продовжує обтяжувати його думки і тому автор вирішив позбавитися від нього. Дойль пише кращі, на його думку, романи: "Вигнанці", "Велика тінь".
Дружині Луїзі був поставлений діагноз туберкульоз, і тому сім'я перебирається в містечко Давос, розташоване в Альпах. Там Дойль активно займається спортом, пише оповідання, потім їде читати лекції про спіритизм більш ніж у 30 містах Сполучених Штатів. Ці лекції мали успіх, але сам Дойль сильно від них утомився.
Восени 1895 року Артур Конан Дойль разом з Луїзою і своєю сестрою Лотті їде в Єгипет і протягом зими 1896 року знаходиться там, сподіваючись на те, що теплий клімат буде корисний для дружини. Наприкінці 1896 року він повертається в Англію, де закохується в Джеан Лекі. Маючи двадцять чотири роки, вона була разюче красивою жінкою з білявими волоссям і яскравими зеленими очима. Вона була інтелектуалкою, гарною спортсменкою.
Коли в грудні 1899 року починалася англо-бурська війна, Конан Дойль відпливає в Африку. Потім у своїй книзі „Велика бурська війна" він відображає усі жахіття війни. Книга у п'ять сотень сторінок була хронікою, виданою в жовтні 1900 року і стала шедевром військової вченості. Після цього він кинувся з головою в політику, але успіху не досяг.
У 1902 році Дойль закінчує роботу ще над одним великим доробком про пригоди Шерлока Холмс -- повість "Собака Баскервілів". І майже відразу ж з'являються розмови про те, що автор голосної повісті украв його ідею у свого друга журналіста Флетчера Робінсона. Цікаво, що ці розмови продовжуються.
Після дев'яти років таємного залицяння Конан Дойль і Джеан Лекі одружуються 18 вересня 1907 року. Через кілька років після одруження Дойль ставить на сцені наступні здобутки: "Пістряву стрічку", "Родні стоун", "Окуляри долі", "Бригадир Жерара", "Злочин в Конго" ,"3агубений світ". Вони мали успіх не менший, ніж твори про Шерлока Холмса.
У травні 1914 року, сер Артур разом з леді Конан Дойль і дітьми їде до Канади, де проводить ряд лекцій. Потім заглиблюється в окультизм, подорожує по Голландії, Данії, Швеції і Норвегії.
У 1930 році, вже прикутий до ліжка, він зробив свою останню подорож. Він піднявся зі свого ложа і пішов у сад. Коли його знайшли, він знаходився на землі, одна його рука стискала землю, інша тримала білий пролісок. Артур Конан Дойль помер у понеділок, 7 липня 1930 року. Його останні слова перед смертю були адресовані його дружині. Він прошепотів: „Ви чудові!"
На могилі письменника висічені слова, заповідані ним особисто:
"Мене не згадуйте з докором,
Якщо зацікавив розповіддю хоч когось
І чоловіка, що надивився на життя,
І хлопчика, перед яким нова дорога..."
	У своїй творчості А.Конан-Дойль розкриває вищість своїх героїв на професіоналами із Скотленд-Ярду, демонструючи різні, побудовані на логічних умовисновках і психологічних здогадках, способи розкриття злочинів, зокрема у циклі новел «Пригоди Шерлока Холмса та доктора Ватсона»  (1892).
	Містер Холмс – персонаж циклу детективних новел, прототипом якого став Джозеф Белл – викладач медичного коледжу в Единбурзі, який був особливо спостережливим і вмів розбиратися в життєвих ситуаціях за допомогою дедуктивного методу, чим дивував свої студентів, одним з яких був Артур Конан-Дойль. Холмс називав себе нишпоркою-консультантом і брався за самі складні і заплутані  справи, від яких відмовлялися Скотленд-Ярд та приватні агентства. Не покидаючи кімнати, міг розплутати злочин, який для інших видавався занадто важким.  До рішення будь-якої проблеми він ставився як філософ, як художник, як поет. Чим складніша ситуація, тим цікавішою вона була для нього. 
	Ватсон  - постійний супутник Шерлока Холмса, який виконує роль літописця  дій Холмса. Правдивий, прямий і справедливий, надійний і прив’язаний до Холмса, Ват сон наділений багатьох вишуканих рис. Він порівнює Холмса з Дюпеном Е.По. Але Холмс не цінує високо Дюпена і його методи. Обговорюючи літературних персонажів, вони не включають в їх ряд себе, підкреслюючи тим самим свою «справжність», щоб читач повірив в те, що вони існували насправді.   
	Твір А.Конан-Дойла «Пістрява стрічка» входить до циклу оповідань про Шерлока Холмса. Оповідь ведеться від імені доктора Ватсона, друга Шерлока Холмса. Одного квітневого ранку до будинку Шерлока Холмса завітала незнайома молода дівчина Еллен Стонер.  Вона розповіла Холмсу, що живе в маєтку свого вітчима, містера Ройлотта. Два роки тому померла сестра Еллен при дуже загадкових обставинах. Незадовго до того сестра збиралася вийти заміж. І Еллен у її загибелі підозрює вітчима, бо він за заповітом їхньої матері мав право користуватися грошима дівчат доти, доки вони не вийдуть заміж. Але ніяких доказів проти нього у дівчини не було.  Еллен чула тоді часто вночі якийсь свист, і цей свист, який колись став провісником смерті сестри, вона стала чути знову.
	Шерлок Холмс умовив молоду леді провести одну ніч у її спальні. Раптом вночі почувся дивний свист, а потім Холмс підскочив, став бити своєю палицею по шнурові для дзвоника. Незабаром із сусідньої кімнати пролунав моторошний зойк. Коли Шерлок Холмс та доктор Ватсон зайшли до кімнати Ройлотта, то навкруги його голови обвивалась якась «пістрява стрічка». За стрічку вони спочатку сприйняли болотну гадюку, найсмертоноснішу індійську змію.
	Таким чином, Шерлок Холмс запобіг черговому вбивству – містер Ройлотт намагався убити й Еллен, бо вона теж невдовзі збиралася вийти заміж. Оскільки Шерлок Холмс вдарив палицею змію, вона відповзла в протилежному напрямку і вкусила Ройлотта. Саме метод дедукції допоміг Шерлоку Холмсу зорієнтуватися і спрогнозувати майбутні дії вбивці. Це характеризує його як людину мужню, безстрашну і зосереджену.

«Творці детективного жанру»
Едгар Алан По (1809 – 1849)	Артур Конан-Дойль (1859 - 1930)	
-	- американець;
-	- поет, романтик;
-	- новеліст, мріяв бути  поетом;
-	- мав щасливе дитинство;
-	- мав жагу до краси;
	-	- англієць;
-	- прозаїк, неоромантик;
-	- мріяв бути романістом;
-	- звичайне дитинство;
-	- захоплювався культом книг, музикою;
	
-	- мав слабке здоров’я, хвороби;
	-	- мав міцне здоров’я, займався спортом;
	
-	- вживав опіум;	-	- вживав кокаїн;	
-	- творча спадщина: більше 50-ти творів;	-	- творча спадщина: 70 книг;	
-	- працював у жанрах:
а) детективної новели;
б) науково-фантастичної новели;
в) психологічної новели;
г) поезії;
	-	- працював у жанрах:
а) науково-фантастичних повістей;
б) соціально-побутових романів;
в) оповідань;
г) новели; 	
-	- новаторство:
-	а) принцип достовірності;
-	б) контакт «автор - читач»;
-	в) прийом «тотального ефекту» - вплив на свідомість читача, єдинство та гармонія;	-	- новаторство:
а) використання методів індукції та дедукції;
б) розгадування головоломок, загадок, різних таємниць;
в) звертання до готичної літератури;	
-	- герої: Дюпен і Легран;
	-	- герої: Шерлок Холмс і Доктор Ватсон;
 	
-	- засновник сучасної наукової фантастики та детективу. 	-	- творець і подовжувач класичного детективного жанру	
		
		Традиції А.Конан-Дойля, в свою чергу, продовжили Жорж Сіменон, творець образа комісара Мегре, Агата Крісті та інші майстри детективного жанру.

Питання для самоконтролю:
1.	Чому Е.По називають письменником «трагічної біографії»?
2.	В чому розкривається новаторство Е.По? Чому його вважають засновником детективного жанру? 
3.	 Перерахуйте основні ознаки і структуру детективного жанру. Які ви знаєте види детективів?
4.	Які основні риси інтелектуального детективу?
5.	Назвіть послідовників Е.По у жанрі детективу. У чому проявилося наслідування?

Лекція 9. Польський романтизм. Адам Міцкевич.

1.Історичні умови виникнення польського романтизму. 2.Життєвий і творчий шлях поета. 3.Створення романтичного автопортрета у зб. “Кримські сонети”. Образи природи Криму. 4. Загальна характеристика поеми  «Пан Тадеуш».

	1.Історичні умови виникнення польського романтизму.
Розвиток романтизму в Польщі припадає на 10-60 рр. ХІХ ст. – період національно-визвольної боротьби після третього розподілу Польщі, створення підпільних спілок, зростання національного самоусвідомлення, яке проявилося в інтересі до фольклору, до історії країни. Величезну роль у становленні польського романтизму відіграв західноєвропейський і російський романтизм.
1822-1830 рр. стали часом становлення й утвердження романтизму в польській літературі. Його вплив поширювався в міру зростання революційних настроїв в суспільстві, загострення протиріч, що призвели до повстання 1830 р. Першість романтизму як провідного напрямку польської літератури І пол. ХІХ ст. була обумовлена перш за все його бунтарським змістом.
Романтизм став виразником намірів до відродження країни, знаменом кількох національних повстань, боротьби за знищення феодально-абсолютистського ладу. Етапи його розвитку співпадають з етапами визвольного руху, визначаються національними повстаннями 1830-1831, 1846-1848, 1863-1864 рр.
Визвольний рух був в основному шляхетським, він не набув всенародного характеру, і це не змогло не накласти на польський романтизм свого відбитку.
„Балади і романси” А.Міцкевича, які ввійшли в І том його „Віршів” (1822), стали етапом в історії польського романтизму, відкривши шлях романтизмові. А передмову до книги сучасники сприйняли як маніфест польського романтизму. Протягом першого десятиліття романтизм, який визрівав у літературній боротьбі з класицизмом, багато в чому пов’язаний із традиціями просвітників і сентименталістів. Елементи нового методу проникають перш за все в літературну баладу. Цей жанр давав можливість широкого використання сюжетів, мотивів, образів польського фольклору і відтворення, хоч і частково, польського, литовського, білоруського і українського світосприймання, підкреслюючи глибинне національне самоусвідомлення і свободолюбство.
Іншим улюбленим жанром цього періоду стала поема, польською – поетична повість, яка багато в чому залежала від національної просвітницької поеми, але дуже близька до романтичної поеми Байрона. Жанр прекрасно підходив для втілення теми боротьби за свободу народу, але можливості особистості в боротьбі за всезагальну справу тут занадто перебільшувались. В основі сюжету часто лежала історія, але вона служила сучасності.
Найбільшою славою в період становлення романтизму користувались „Гражина” А.Міцкевича (1823) і „Марія” А.Мальчевського (1825). Вершиною цього жанру в ранній період польського романтизму став „Конрад Валленрод” (1828) А.Міцкевича, за якою з’явилися поеми молодого Ю.Словацького („Шафнарі”, „Гуго”, „Ян Белецький”, „Араб”, „Монарх”), які отримали визнання.
Польська література в цей період відіграла величезну революційну роль. В період з 1832 по 1846 рр. романтизм стає провідним напрямком у польській літературі. Придушення польського повстання 1830-1831 рр. призвело до жорстоких репресій, твори Міцкевича і Словацького заборонені. Розвиток національної культури завмер. Суспільно-політичне життя і боротьба в 30-ті роки зосередились в еміграції. В 1832 р. в еміграції виникло Польське демократичне суспільство, яке розробляло буржуазно-демократичну програму визволення Польщі і справило вплив на розвиток літератури, яка повинна була духовно об’єднати і організувати поляків для боротьби, показати народу перспективи майбутнього. Митець в ці роки – духовний вождь народу.
В цей період народжуються кращі твори А.Міцкевича „Дзяди” і „Пан Тадеуш”; „Кордіан” Ю.Словацького і „Небожественна комедія” З. Красинського. На перший план висувається романтична драма і драматична поема. 
Письменники намагаються історично аналізувати підсумки революції, що призвело до появи перших паростків реалізму у складному поєднанні з романтичним мистецтвом цього часу.
2.Життєвий і творчий шлях поета.
Адам Міцкевич (1798-1855) – виходець із небагатого шляхетського середовища. Першим в польській літературі звернувся до народної поезії як джерела, що допомагає перебороти залежність національної літератури від європейських зразків і створити самобутню літературу – не лише за змістом, а й за новацій ними формами.
Балади, сонети та оди А.Міцкевича стали поштовхом до боротьби за звільнення батьківщини. Але сам він жорстоко поплатився за  свою революційну поезію: влада вислала його до Росії, а пізніше він змушений був жити в еміграції в Західній Європі.
Народився А.Міцкевич 24 грудня 1798 року в сім’ї безземельного шляхтича, адвоката на хуторі Заосся недалеко від м. Новогрудка, що входить нині до складу Білорусії. Раніше білоруські землі належали Литві, тому А.Міцкевич і називає своєю батьківщиною Литву.   Виховувався у демократичному середовищі, оскільки у будинку Міцкевичів жили волелюбні традиції польських патріотів. Багато цікавих легенд і повір’їв чув юний Адам від рідного батька і від Блажен, значення якого для поета можна порівняти із значенням Орини Родіонівни для Пушкіна. Розвитку поетичної уяви Міцкевича сприяла й мальовнича природа околиць Новогрудки. Після закінчення школи Адам вступив на фізико-математичний факультет Віленського університету, на якому провчився рік (1815-1816 рр.) Ґрунтовні філологічні знання отримав на історико-філологічному факультеті, на якому вчився з 1816 по 1819 роки. Під час навчання створив перші літературні твори і вважався першим поетом університету,  став одним із організаторів молодіжних організацій „філоматів” („люблячих науку”) і „філаретів” („люблячих доброчинність”).
В 1819 р. А.Міцкевич переїздить в м. Ковно (нині Каунас), де працює вчителем до 1823 року. Тут він вперше закохався в юну аристократку Марію Верещак, яка спричинилася до написання творів на тему високої любові. Поряд з цим молодий поет спостерігав незвичайну бідність і убогість народу. Це сприяло формуванню революційних поглядів поета, розумінню необхідності рішучої боротьби за визволення народу. Еволюція у світогляді А.Міцкевича багато в чому визначила і розвиток його творчості., яку прийнято поділяти на 3 періоди.
І період - ранній (віленсько - ковенський) – до 1824р.
Кращі твори – „Ода молодості” (1820). Подвиг молодості тут порівнюється з подвигом Геракла. Автор порівнює реальність з „глухою ніччю”, сповненою „жадібних воєн”. І лише молодість може освітити цей морок і на місці воєн воскресити любов, здобувши свободу і спасіння людству.
„Балади і романси” (1822). Джерелом послужила творчість Шекспіра і Байрона. У передмові автор включається у суперечку щодо романтизму. Він виступає борцем проти класицизму (різко критикує французьку літературу 17 ст.), який намагається встановити історичні корені нової поезії і тим самим пояснити її право на існування в польській літературі. Романтизм розглядає як рід поезії, який зустрічається у всіх народів і в різні часи.
Автор балад в поезіях віддає перевагу „почуттям”, „вірі”, „серцю” над „розумом” і емпіричними знаннями. Поет намагається передати народний побут і психологію простих людей; переглядає мотиви народної творчості; створює фантастичний світ, в якому проведена чітка межа між добром і злом, де злочин карається, а принижені знаходять захист з боку надприродних сил.
„Гражина” (1823), що поклала початок героїко-патетичній лінії польського романтизму і засвоєнні ним історичного жанру (сюжет був взятий з епохи боротьби литовців з Тевтонським орденом), не виключаючи поєднання реального і минулого: в поемі розкрита ситуація, коли натиск іноземних завойовників ставить під загрозу саме існування народу. В поемі виведений в властитель, який зраджує загальнонаціональним принципам і справам, його користь і гордість вступають у протиріччя з патріотизмом. Автор оперує моральними категоріями, стверджуючи моральну перевагу патріотичного боргу і говорячи про недопустимість змови із загарбником.
У жовтні 1823 р. поет потрапляє в ув’язнення за участь у таємних політичних спілках. Через рік йому був винесений вирок: заслання в Росію, де він провів 4,5 роки. В цей час жив у Петербурзі, Одесі, Москві, що були на той час центрами культурного життя Росії. Ці роки стали часом розквіту його таланту.  У Петербурзі Міцкевич швидко зійшовся з декабристами, які побачили в  ньому свого однодумця. У липні 1825р. поет відвідує Крим. Одеські і кримські враження стали основою „Сонетів” (1826р.), які стали етапними в польському мистецтві. На перший план вийшла тема кохання.
ІІ період – російський (1824-1829рр.)
„Кримські сонети”. У цьому циклі на перший план виступають страждання політичного вигнанця, романтично підкреслені колоритом мусульманського Сходу. 
„Конрад Валленрод” (1828р.). У цій поемі автор звертається до історії Литви, до боротьби з хрестоносцями в добу Середньовіччя. Герой на перше місце ставить патріотичний обов’язок, заради порятунку Батьківщини відмовляється від особистого щастя. Конрад готовий боротися до кінця днів будь-якими засобами, але він самотній в країні ворогів, тому його боротьба – лише перший крок, який не принесе користі, якщо його не підтримати. Характер Конрада і романтичний, і високо трагічний. Трагізм посилюється вставними романсами і піснями.
У квітні 1829р. А.Міцкевич їде до Німеччини, у Веймар, де зустрічається з Гете, потім у Швейцарію та Італію. У 1830р.поет їде на Батьківщину, але дізнається про повстання і на деякий час затримується на австрійській митниці, так і не приєднавшись до повстанців (можливо, він передбачав чим може закінчитись боротьба за умови нерівності сил). Після 1830р. Міцкевич назавжди залишився в еміграції.
ІІІ період – період еміграції (1830-1855рр.)
„Пан Тадеуш” (1834р.) – це останній значний твір поета, в якому автор в думках повертається до років, які він провів на рідній землі, повертається в „країну дитячих мрій”.
Після одруження 1834р. А.Міцкевич був переобтяжений турботами про багато чисельну сім’ю, а тому на поч. 40-х років відходить від поетичної творчості. Поема „Дзяди” так і залишилась незавершеною. Поет займається публіцистичною, викладацькою і революційною діяльністю.
У 1839 -1840рр. він читає курс лекцій з історії римської літератури в Лозанні, а в 1840-1844рр.- курс лекцій з історії слов’янських літератур в Колеж де Франс.
У 1848р. Міцкевич організовує польський легіон, який бореться за свободу Італії. 1849р. поет в Парижі видає інтернаціональну демократичну газету „Трибуна народів” (франц. мовою). Статті, вміщені в цій газеті, закликали до союзу народів і були відзначені живим інтересом до соціалістичних вчень поета.
 У наступні роки Міцкевич служить у паризькій бібліотеці „Арсенал”. Під час Кримської війни поет виїжджає з політичною місією в Константинополь, де формувалися політичні легіони для участі  у війні з боку Турції. Тут випадково і обривається життя видатного польського поета – 26 листопада 1855р. Міцкевича спочатку було поховано в Парижі, а в 1890 р. – тіло перевезено до Вавельського замку в м. Краків.
3.Створення романтичного автопортрета у зб. “Кримські сонети”. Образи природи Криму.
Перебування в Криму справило дуже сильне враження на Адама Міцкевича і надихнуло його на створення прекрасного циклу «Кримських сонетів». Він вражає пишнотою пейзажних картин, проникнутих ліризмом, образом героя - «пілігрима», який сумує за покинутою батьківщиною, і новими для польської поезії східними мотивами. 
Ліричний герой схиляється перед величчю природи. Природа – це та міра і той ідеал, з яким співставляються душевні потяги поета Пілігрима. Це різко посилює розлад страдницької душі ліричного героя. Автор розкриває внутрішній світ вигнанця з Литви, який став Пілігримом. Гробниця легендарної Марії Полоцької в Бахчисараї наводить його на думку про схожість доль поета і прекрасної польської невольниці. Його вражає велич Чатир-Дагу, чий спокій не порушують ані грози, ані блискавки, ані люди. Але Пілігрим не має душевного спокою: 
У ног моих лежит волшебная страна,
Страна обилия, гостеприимства, мира.
Но тянется душа безрадостна и сера
В далекие края, в былые времена.

ІДЕЯ	ТЕМА	ПРОБЛЕМАТИКА	
Возвеличення людського патріотизму та любові до рідного краю	Показ краси рідної землі та любові до вітчизни	1)	воля і неволя
2)	дійсність та ідеал
3)	життя і смерть
4)	роль митця у світі	

                                               ЛІРИЧНИЙ ГЕРОЙ
                                                  - мрійливий
                                                  - сумний
                                                  - духовно спустошений
                                                  - нестерпність болю
                                                   - вірний своїй країні

				                 МОТИВИ:
•	створення романтичного світу – „у країну розкоші”;
•	вводить східну екзотику, легенди (неповторний, казковий колорит, образи-символи);
•	показ дійсності: душа поета страждає й тужить за рідною землею – Литвою;
•	протиставлення світів – уявного і дійсного;
•	сутність психологічного конфлікту;
•	описи Криму (психологічний паралелізм) розкривають внутрішній світ романтичного ліричного героя.

4. Загальна характеристика поеми  «Пан Тадеуш».
У 1834 році Міцкевич опублікував свій останній великий твір –  поему   «Пан Тадеуш». Ця польська національна епопея, у якій чітко проявилися реалістичні тенденції, стала енциклопедією ставропольського побуту; з гумором і сумом малює Міцкевич світ шляхетської старовини, не приховуючи його вад, розуміючи його історичну приреченість і в той же час милуючись його барвистістю.  
У створеній поетом широкій і енциклопедично багатогранній панорамі життя польської шляхти перших десятиліть ХІХ ст. знайшли місце і любовна інтрига, і драматично смішна історія, сварки двох шляхетських родів через напівзруйнований замок, і розповідь про вступ французів разом з польським військом в Литву в 1812 р., і детальний опис шляхетського побуту, і картини природи. Поема пронизана глибоко патріотичною ідеєю: необхідність національної єдності перед втратою національної незалежності. 
Сюжет сплетено з декількох ліній:
-	суперечка між нащадками аристократичного роду Горешків і шляхетського роду Соплиць;
-	озброєний наїзд шляхти на Соплицово;
-	любовна лінія.
У композицію твору включено згадки про минуле шляхетських родів і героїв, що мають характер вставних новел. Майже вся розповідь пронизана авторським гумором, що надає точності характеристикам героїв і їхнім вчинкам. Міцкевич уважно прослідковує причини занепаду старих звичаїв, народження нових характерів, історичну необхідність оновлення в умовах боротьби за незалежність.
Пан Тедеуш повинен зберегти польську національну самобутність і повернути народу незалежність, а для цього він має відмовитись від забобонів і підготуватися до боротьби. 
Поезія Адама Міцкевича мала величезне значення для польського національно-визвольного  руху і відновлення польської літератури. У нашій країні Міцкевич набув популярності ще за життя. Його вірші перекладав О.Пушкін, М.Лермонтов, П.Гулак-Артемовський, М. Рильський та ін. Творчість Міцкевича високо цінували Т. Шевченко, І. Франко, Леся Українка.    

Питання для самоконтролю:
1.	В чому полягають специфічні особливості польського романтизму?
2.	Окресліть поле діяльності А.Міцкевича. В чому його основна заслуга?
3.	Як у поезіях, баладах і поемах поета проявився бунтарський характер його творчості?

Лекція 10. Критичний реалізм. Проспер Меріме.

1.Загальна характеристика французької реалістичної літератури 19 століття. 2.Проспер Меріме – майстер реалістичної новели. 3.Характеристика творчості: “Матео Фальконе”, ”Таманго”, ”Федеріго”. Особливості новелістики. 4.П.Меріме і Україна.

1.Загальна характеристика французької реалістичної літератури 19 століття.
	Літературний процес у Франції ХІХ ст. відзначається співіснуванням і взаємодією різних літературних напрямків, стилів, жанрів. В середині ХІХ ст. розквітло ціле сузір’я всесвітньовідомих письменників – реалістів. (Стендаль, Бальзак, Флобер та ін.), а з 1860-70 рр. з’являються натуралізм, імпресіонізм, символізм.
	Французький реалізм ХІХ ст. пройшов у своєму розвитку 2 етапи:
І етап – кін 20- 40-ві рр. - становлення і утвердження реалізму як провідного напрямку в літературі. Цей етап представлений творчістю П.Періме, Ф.Стендаля, О де Бальзака.
ІІ етап  - 50-70-ті рр. Цей етап пов’язаний з творчістю Г.Флобера – послідовника реалізму бальзаківсько-стендалівського типу і попередника «натуралістичного реалізму» Е.Золя.
	Становлення реалізму як методу відбувається у 2 пол. 20-х років, тобто в період, коли домінуючу роль в літературі відіграють романтики. Поряд з ними творчу діяльність розпочинають Меріме, Стендаль, Бальзак. Протягом І пол. ХІХ ст. майже всіх незмінно називали романтиками. Лише у 50-ті рр. – вже після смерті Стендаля і Бальзака – французькі письменники Шанфлері і Дюранті у спеціальних деклараціях запропонували термін „реалізм”.
	Із теоретичних праць, які присвячені обґрунтуванню принципів реалістичного мистецтва, слід виділити памфлет Стендаля „Расін і Шекспір” та праці Бальзака 40-х рр. – „Листи про літературу, театр і мистецтво”.
	Риси критичного реалізму:
-	Зосередження на невідповідності буржуазного устрою нормам людяності;
-	Зображення розмаїття соціальних типів;
-	Розвиток жанру роману-епопеї;
-	Інтерес до класової боротьби, соціальних проблем;
-	Увага до складного внутрішнього світу людини.
	Реалісти перенесли акценти із зображення незвичайного на повсякденне життя. Цей напрям передбачає відтворення дійсності у типових узагальнених обставинах, образах та ситуаціях. Проза життя стала головною темою реалістичного твору. На перший план виходять прозові жанри, чільне місце посідає роман. 
	Досконала людина як літературний герой неможлива в естетиці реалізму. З цього приводу Ф.Стендаль говорив про «смерть героя». Цього письменника вважають основоположником реалізму у французькій літературі, хоча сам він називав себе романтиком, а його творча манера позначена таким незвичним поєднанням елементів романтизму та реалізму, що за життя письменник був визнаний лише вузьким колом знавців літератури та письменників. Ф.Стендаль темами своїх романів обрав життя Франції періоду Реставрації («Червоне і чорне») та полум’яні свободолюбиві пориви Італії («Пармський монастир»). Отже, ознаки реалізму як літературного напряму з’явились у творах Стендаля, який назвав роман дзеркалом, і вимагав від письменників підкорення «залізним законам реального світу».
	Остаточно утвердив естетичні принципи реалізму Оноре де Бальзак. Якщо Стендаль змалював суспільні прошарки і картини провінційного і столичного життя як щаблі до сходження головного героя суспільною драбиною, то Бальзак прагнув якомога ширше змалювати життя Франції свого часу. У межах одного роману такий задум втілити було неможливо. Отож, письменник і створив «Людську комедію», про жанр якої сперечаються і досі: це цикл романів, повістей і новел чи епопея.
	Новий етап реалізму відкрив Г.Флобер, майстер психологічного розкриття характеру і художньої деталі, естетика якого стала вимагати повного і точного відображення дійсності, правди в усьому, аж до найменших деталей. Водночас письменник твердив, що точність другорядна, вона є «трампліном для того, щоб піднятися вище»; метою мистецтва є не правда, а краса. Він полемізував із школою «щирого реалізму», представники якої прагли зробити літературу копією дійсності. За Г.Флобером, правда в мистецтві – це вміння проникнути під зовнішнє і відобразити сутність життя. «Все придумане - істинне», - писав він.
	Французька реалістична новела розповідає про душевні переживання людини, показує суперечності суспільства, піднімає соціальні і політичні проблеми сучасності. Пафос новелістики П.Меріме – в зображенні буржуазної дійсності як сили, що виховує у людей низькі, корисливі інтереси. Ве6ршини французька реалістична новелістика ХІХ ст.. досягла у творчості учня Г.Флобера – Гі де Мопассана.
	Реалістичні традиції продовжились у натуралізмі, найвидатнішим представником і теоретиком якого був Е.Золя. Провідним жанром цього літературного напряму стали роман і епопея.
2.Проспер Меріме – майстер реалістичної новели.  
	Проспер Меріме (1803-1870) прожив у цілому щасливе спокійне життя. Йому щастило в багатьох починаннях. Він, можна сказати, народився в сорочці. Це сталося 28 вересня 1803 року в Парижі в багатій родині. Батько був художником за фахом і винахідником за покликанням. Мистецьки обдарованою була і мати майбутнього письменника. Батьки змалку розвивали естетичні смаки сина, відкривали перед ним світ мистецтва, літератури , музики, театру, що вплинуло на його подальшу долю. До їхнього будинку часто приходили люди творчих професій, які оговорювали все, окрім політики. Хлопець перейняв цю аполітичність і зберігав її протягом усього життя. Суспільні проблеми не відбилися у його творах. Замість цього він сконцентрував свою увагу на вивченні мистецтва, духовної культури, історії та літератури. П.Меріме захоплювався історією мистецтва, археологією, вивчав мови. Він не знав періоду невдач. З першого свого твору письменник звернув на себе увагу читача, і ця увага не слабшала упродовж всієї літературної діяльності.
	Будучи матеріалістами, батьки заперечували релігійність, не христили вони і свого сина, про що той ніколи не жалкував і не приховував своїх атеїстичних поглядів. Але світське виховання хлопець отримав найкраще. Уже в коледжі він привернув увагу викладачів своїми манерами, знаннями англійської і вишуканою зовнішністю. 
Після закінчення ліцею у 1819 р. Меріме за бажанням батька вступає на юридичний факультет Паризького університету. Однак юриспруденція не була його покликанням, весь свій вільний час Меріме віддає вивченню грецької та іспанської мов, англійської літератури та філософії. Саме в цей час у юнака вперше проявився інтерес до творчості. До того ж він знайомиться із Ф.Стендалем, який надихнув юнака на написання творів. Хлопець зав’язує стосунки із Ф.Мюссе та В.Гюго, але справжньої близькості із романтиками  у Меріме, по суті, ніколи не було Поглибленню ерудиції письменника чимало сприяли подорожі по Іспанії та Корсиці. Непогано він знав і рідну Францію, яку об’їздив всю після того, як у 1834 р. став інспектором історичних пам’яток.
По закінченні університету, у 1823 р. Меріме стає простим чиновником у міністерстві, але всі думки його спрямовані на літературу, чим він наполегливо займається у вільний від роботи час. Протягом 40-50-тих рр. він написав цілу низку історичних праць з історії Стародавнього Риму, Росії та України, літературно-критичних статей про іспанську та російську літератури, перекладав Пушкіна, Гоголя.
У 1830 р. Письменник здійснив п’ятимісячну подорож до Іспанії, наслідком чого стала збірка новел „Листи з Іспанії”. Коли він повернувся в Париж, то його зустріли так, ніби він приймав участь у липневій французькій революції, а в апараті нового правління йому навіть запропонували посаду начальника кабінету при морському міністерстві.
На деякий час Меріме залишив письменницьку діяльність, створивши за 4 роки  лише одну повість під назвою „Подвійна помилка”. Це любовна історія, в якій критики вбачали відгуки короткого любовного зв’язку П.Меріме із Ж.Санд.
Служба при міністерстві не була тягарем, і Меріме віддається світським пригодам. Він стає звабником жіночих сердець, розділяючи кохання із знатними особами, але не гребуючи і дівчатами легкої поведінки. П.Меріме, який перш за все цінував волю, не прагнув до шлюбу, що дуже засмучувало його прихильниць.
Провівши 4 роки у веселощах і любовних втіхах, Меріме знайшов у собі сили вирватися із кола насолоди і повернутися до творчої діяльності. Приводом цього стала посада, яка якнайкраще відповідала його естетичним смакам. Він стає головним інспектором історичних пам’ятників. Протягом майже 20 рр. Меріме інспектує все,  що являє собою історичну цінність. Він їздить по всій країні, зустрічається з цікавими людьми.
Деяка зміна у стосунках з жінками відбулася у 1836 р., коли він познайомився із жінкою, яка пробудила й нього серйозні почуття. Коханою письменника стала одна з найяскравіших жінок Парижа Валентина Делассер, донька графа Олександра де Лаборда і дружина заможного чиновника Габріеля Делассера. 18 років з невеликими перервами тривав любовний зв’язок Проспера і Валентини. В часи суперечок Меріме знаходив втіху в обіймах іншої жінки, яку також віддано кохав. Її ім’я Жанна Дакен. І, вірогідно, що Валентина  про цей зв’язок нічого не знала. Наприкінці 40-х років розпочалася лінія негараздів у житті письменника: смерть матері, особисті проблеми, охолодження стосунків із Валентиною. 
У 1844 р. його було обрано членом Французької академії наук, а потім і Академії написів. Отже, П.Меріме був не лише ерудованим літератором, а й науковцем. Після 1848 р. письменник взагалі нічого не пише. За рік до смерті ним була опублікована новела «Локіс». Сам факт видання новели автором говорить про те, що він розглядав її як підсумок своєї літературної діяльності. 
У 1853 р. після заручин Наполеона ІІІ з давньою подругою Меріме Євгенією Монтіхо, Проспера призначають сенатором, і він стає товаришем імператорської сім’ї. Саме в цей час проявився великий інтерес письменника до російської літератури, із захопленням перекладав Гоголя, Пушкіна, Тургенєва (з Тургенєвим протягом 13 років листувався). До свого 60-річчя Меріме підійшов стомлений фізично і морально. Падіння другої імперії після революції 1870 р. стало останнім ударом для П.Меріме. Цю подію він пережив лише на декілька тижнів. Помер в Канні 23 вересня 1870 р.  
Становлення Меріме - письменника відбувалося під час жорстокої боротьби між літературною молоддю, яка намагалася оновити французьку літературу, і письменниками старшого покоління, які надавали перевагу класицизму. Меріме, підтримуючи дружні стосунки із Стендалем і Гюго, прийняв їхню сторону у боротьбі з класицизмом.  Але Меріме по-новому поглянув на деякі ключові теми романтичного світогляду. Наприклад, письменник у своїх творах критично поставився до романтичного культу історичного минулого та «місцевого колориту», іронізував з романтичного культу містики. Переконаним доказом цього можуть бути вже перші художні твори письменника – збірка п'єс "Театр Клари Гаусель" (1825р.), роман "Хроніка за часів Карла IX" (1829 р.). 
На початку 30-х років основним жанром Меріме стає новела, оскільки він чудовий стиліст і майстер психологічної замальовки. У 1833 р. Меріме опублікував книгу «Мозаїка», яка містила короткі енергійні новели, що відрізнялися великим розмаїттям тем і форм:
- реалістичні («Матео Фальконе», «Взяття редуту»);
- фантастичні («Видіння Карла ХІ», «Федеріго»);
- психологічні («Етруська ваза») та ін.
Найбільш відомі і досконалі новели письменника були створені у період з 1834 – 1845 рр. («Подвійна помилка», «Душі чистилища», «Ільська Венера», «Кармен»). Це період розквіту реалістичної новели Меріме. Проблема людини стає однією з центральних. За сюжетом новели П.Меріме – це яскраві оповіді, що зображені сильні характери, «цілеспрямовані люди». Серед них є новели, в яких змальовується сучасна Франція, але здебільшого дія відбувається в екзотичних країнах. (Корсика, Іспанія, Алжир, Литва). Використовує автор і барвисті старовинні легенди або містичні історії. Отже, новели Меріме на перший погляд – романтичні. Однак письменник підриває цей романтизм стриманим, точним, іронічним і навіть сухим стилем оповіді. Ще один улюблений прийом Меріме – введення оповідача, який є своєрідним «Я» новеліста. Об’єктивна і дещо іронічна розповідь оповідача є водночас коментарем, який ставлять під сумнів вірогідність незвичайних подій.
Герой новел Меріме виступає нерідко людиною дуже двобічною. Багато
критиків, спостерігаючи цю особливість як в самому Меріме, так і в його героях, звинувачували письменника в цинізмі і холодності, але в дійсності ні того, ні іншого у нього не було. Один французький критик (Анрі Ліон) сказав про Меріме, що цей письменник завжди як би боїться «бути спійманим на місці злочину почуття». Тут вдало розкрита одна із яскравих особливостей творчості Меріме. Всі його герої афішують свою холодність, намагаються стати циніками, але за цим нерідко ховається зовсім інше – «незаймана хвороба» бути ображеним в своїх особистих почуттях. Щоб не виявити це, вони намагаються замаскувати свої почуття насмішкою, іронією, часто навіть цинізмом. Істинний пафос творчості Меріме міститься у віднаходженні високої цінності великого почуття. Але саме тому, що в буржуазному суспільстві нема місця цьому великому почуттю, герой Меріме і є нерідко "двійником".
Уже цим самим Меріме виносить вирок буржуазному суспільству. Якщо людина змушена приховувати свої почуття, обдурювати оточуючих,— відповідальність за це падає на суспільство, яке її до цього змушує. Зображуючи своїх героїв, Меріме завжди підкреслює цю подвійність в їх поведінці. Вони постають абсолютно різними перед очима суспільства і в своєму особистому житті. Прикладом є новела "Еструська ваза" (1830). Суспільство змушує людину брехати, лицемірити, завуальовувати свої почуття, приховувати їх від оточуючих, глибоко ховати в собі.
3.Характеристика творчості: “Матео Фальконе”, ”Таманго”, ”Федеріго”. Особливості новелістики.
Реалістична новела П. Меріме має ряд цікавих композиційних і стилістичних особливостей. Меріме - майстер психологічної новели, в центрі його уваги - внутрішній світ людини, показ її внутрішньої боротьби, еволюції чи навпаки деградації. Внутрішня боротьба героя у письменника завжди визначається зіткненнями людини із суспільством, середовищем, яке формує її характер.  Драми головних героїв новел (Сен-Клера, Жюлі, Арсени та ін.) народжуються з протистояння оточуючій дійсності. Звідси витікає цікава особливість новели Меріме: великого значення набуває подія, яка так чи інакше визначає внутрішній конфлікт героя.
 Новели Меріме звичайно дуже драматичні. Із будь-якої його новели можна зробити драму. Подія, яка поставлена автором в центрі новели, частіше всього має характер катастрофи - це вбивство, самогубство, кровна помста, смерть героя, зміна всього його життя. Сен-Клер (герой "Еструської вази") убитий на дуелі, Кармен  (героїня "Кармен") убита доном Хосе. У новелі "Локіс" здійснено вбивство графом своєї молодої дружини. У новелі "Матео Фальконе" відбувається кровне вбивство – сина батьком.
Це своєрідний прийом замовчування про саме важливе і велике, що описане в розповіді. За цим замовчуванням приховується справжня схвильованість автора, почуття жаху, його оцінка того, що сталося. Те, що зображено в новелах "Кармен", "Локіс" чи "Етруська ваза", глибоко хвилює. Автор звичайно приховує свою власну оцінку подій, щоб цим самим не зменшити враження читачів. Різко переключаючи увагу на щось інше, побічне, він примушує краще вдуматися в те, що сталося. В результаті сама подія стає для читача більш відчутною.
Динамізм, драматичність і напруженість дії в новелах Меріме визначає ще одну своєрідну рису. Це - мізерність опису, особливо опису природи. Меріме дуже скупий на опис, бо в центрі його уваги завжди дія, драма, наростання драматичного конфлікту. Опис відіграє лише другорядну роль. В зв'язку з цим особливе значення в новелах Меріме набуває деталь - окремий невеликий штрих, який часто заміняє великі описи і характеристики.
Художні особливості новел Проспера Меріме:
-	в центрі уваги письменника внутрішній світ людини, показ її внутрішньої боротьби;
-	подія визначає внутрішній конфлікт героя;
-	поєднання психологізму і прийому замовчування;
-	динамізм, драматичність і напруженість дії;
-	"скупість" описів природи;
-	використання художньої деталі;
-	герой із сильним характером;
-	образи розкриваються через власні вчинки, події, без авторської оцінки;
-	характер і психологія людини постають як результат певних умов існування;
-	еліпсна (двоцентрова) композиція новели - оповідання в оповіданні;
-	тяжіння до екзотичних описів;
-	введення оповідача, який є другим „я” самого автора;
-	відчутні мотиви вбивства, дуелі, катування, спокус, ревнощів .
Проспер Меріме неодноразово говорив, що запорука успіху письменника полягає в умінні обирати з усієї сукупності явищ буття якесь одне, неординарне. Новела "Матео Фальконе" перша з опублікованих новел Меріме була відтворенням такої неординарної "знахідки". 
Будинок Матео Фальконе знаходився  недалеко від маки (спалена частину лісу під поле). Він був заможною людиною, бо жив з прибутку від стад овець, які пастухи-кочівники переганяли з місця на місце. На час, коли піде мова, йому було не більше 50 років. Він гарно володів зброєю. Був гарним товаришем, небезпечним ворогом. Він був одружений на жінці Джузеппе, яка народила йому спочатку 3-х дочок і нарешті сина, якому він дав ім’я Фортунато – надію сім’ї і продовжувач роду. Доньки вийшли вдало заміж, а синові виповнилося 10 лише років.
Одного дня вранці Матео з дружиною відправився подивитися на свої стада, Фортунато, який хотів піти з ними, залишили, щоб стеріг дім.
Фортунато лежав на сонці, коли почув постріли. Він побачив людину у лахміттях, з бородою, він з трудом рухався, бо був поранений у стегно. Це був розбійник Джанетто Санпьєро. Він попросив Фортунато сховати його. На що хлопець сказав, чи дасть той щось взамін? Бандит витягнув п’ятифранкову монету. Фортунато сховав його у купі сіна. Через декілька хвилин з’явилося шестеро стрільців, яких очолював родич хлопця – Теодоро Гамба. Він почав запитувати хлопця, чи той не бачив Джанетто. Хлопець не говорив, що бачив, а це дратувало стрілків. Вони навіть обшукали будинок Матео, але нічого не знайшли. Тоді Гамба показав хлопцю срібний годинник і сказав, що якщо вкаже, де бандит, то віддасть, подарує годинник. Хлопець почав вагатися, у нього загорілися очі. А тоді вказав на сіно, і стрільці почали розкопувати копну, а Фортунато отримав годинник. Бандита зв’язали, але тут на дорозі з’явився Матео з дружиною, вони поверталися в будинок. Гамба розповів їм про те, як вони затримали бандита, про те, що зробив син. Матео побачив бандита, який назвав будинок Матео „будинком зрадників”.
Образ героя новели Матео Фальконе став початком тривалих роздумів письменника над природою людської особистості, яка поєднала в собі, здавалося б, несумісне. Небагатьма, але правдивими рисами змальований портрет і характер Матео -  прямого, мужнього чоловіка, який не звик вагатися при виконанні того, що він вважає своїм обов'язком. Він втілює в собі певний корсиканський ідеал честі, де зрада -це найгірше, де найбільша, смертельна образа - це слова "дім зрадника": "Лише людина, приречена на смерть, могла зважитись назвати Матео зрадником. Він негайно помстився б за таку образу ударом кинджала, і удар той не довелося б повторювати". І саме те, що його син, "продовжувач роду," на якого Матео покладав усі свої надії, став першим у їхній родині зрадником і привело до жахливого вчинку. 
Матео не зміг простити зради. І тут Фальконе сильний і вірний собі. Вбивство єдиного сина відбувається не в стані афекту, а суворо, спокійно, переконано: "Фортунато зробив відчайдушне зусилля, щоб підвестися й припасти батькові до ніг, але не встиг. Матео вистрілив і Фортунато впав мертвий. Навіть не глянувши на тіло, Матео знову рушив стежкою до свого дому, "щоб узяти лопату". Цей величний спокій ще більше вражає читача. Меріме в новелі не виражає свого ставлення і тому часто йому дорікали у байдужості до описуваних подій, у свідомому прагненні відсторонитись від своїх героїв. Але насправді це не байдужість автора, це його позиція. 
Такі особливості новели "Матео Фальконе", як: 
•	зосередження уваги на виняткових яскравих подіях; 
•	герої відрізняються - сильним характером; використання художньої деталі;
•	несподівана розв'язка, що надає нового ритму всій дії; 
•	відповідають не лише художнім особливостям новел письменника, але й взагалі особливостям французької новели XIX ст.
Образ Матео не завершує художницьких шукань Меріме. Ці пошуки тривали і віднайшли свій вияв ще у одній неперевершеній новелі П.Меріме  - „Федеріго”.  Сюжет дуже простий і цікавий. Жив колись молодий дворянин Фелеріго, красивий, стрункий, він полюбляв гру, вино і жінок, особливо гру. Ніколи він не сповідався. Одного разу він виграв у 12 юнаків із багатих родин. Але він швидко спустив свій виграш, у нього залишився лише один замок за кавказькими схилами. Там він самотньо прожив 3 роки: вдень займався мисливством, а ввечері грав у азартні ігри.
Одного разу до нього на ніч попросився Ісус Христос з 12 апостолами. Федеріго прийняв їх, але вибачився, що не приймає їх належним чином. Він наказав орендатору зарізати останню козу і засмажити її.  
Це фантастична новела, яка побудована на казковій фольклорній основі і відбиває прагнення Меріме шукати сенс буття поза буржуазною буденністю. Мальовнича, з характерною прискореністю дії, новела сприймається як народно-казкова оповідь, як жива розмовна форма.
Потяг письменника до героїчного начала, сильних характерів відчувається в новелі "Таманго", де автор критикує таке ганебне явище як работоргівля, протестує проти рабства взагалі. Проте основна тема твору - не викриття работоргівлі, а розкриття характеру Таманго; таке основне завдання автора.
В цьому образі відбились подальші роздуми Меріме над людською природою, а особливо, конфлікт високого, героїчного і нижчого начал. Добрі і злі якості героя тут не приховано, а виразно оголено. Він владолюбний, жорстокий, лютий і деспотичний. Таманго торгує своїми одноплемінцями. Але йому властиві і суттєві людські риси, які виявляються в нездоланному прагненні героя до волі, його спроможності відчувати нехай нестримні, але могутні почуття, в тій гордості й витримці, що він проявив під час випробувань.
Неосвічений розум дикуна виявляється здатним на швидкі і правильні рішення, на тонкий розрахунок, коли Таманго піднімає бунт на кораблі, злий дикунський звичай не заглушує в ньому справжнього почуття кохання, коли він, забувши про обережність, доганяє корабель, котрий відвозить його дружину, чи, коли майже вмираючи в човні з голоду, ділиться з жінкою останнім сухарем. Отже, в дикості Таманго - якась лиховісна енергія, відвага, волелюбність, спритність і навіть самозречення. [5; 19-21]
Як ми бачимо, Меріме показує своїх героїв у таких життєвих зіткненнях, коли вони мають вирішувати для себе питання величезної ваги - чи зберегти життя, знехтувавши совістю, честю, особистими моральними принципами, чи залишитися вірним цим принципам, чи залишитися вірним цим принципам, але загинути. Героїчне начало в сильних характерах, які приваблюють письменника, полягає саме в тому, що перемога залишається за моральними принципами, що особисте благополуччя відступає перед категоричним велінням честі.
4. П.Меріме і Україна.
Починаючи з 1848 року П.Меріме „літературно емігрував до Росії й України”. Знайомство з історією, творами письменників цих країн спонукало його до вивчення їхньої мови, бо письменник прагнув читати твори мовою оригіналу. 
Особливо Меріме захоплювався Україною, його приваблювало минуле і героїчна боротьба українського народу за національну незалежність. Найбільше його зацікавила епоха українського козацтва, гетьманування, їхні звичаї та обряди. Про історію українського народу видані такі праці письменника, як „Українські козаки та їхні останні гетьмани”, есе „Богдан Хмельницький”, в яких виклав своє захоплення Мазепою і Хмельницьким. 
Під впливом його досліджень у 1869 р. французький сенат ухвалив: вивчати у школах Франції курс історії України. Цим самим П.Меріме сприяв взаєморозумінню і повазі одного народу до іншого.
Також письменник захоплювався українськими та російськими письменниками: написав статті про Гоголя, мріяв перекладати французькою М.Вовчка, переклав Пушкіна, Гоголя, Тургенєва французькою мовою. Про творчість цих письменників Меріме написав статті, давши високу оцінку російській літературі.

Питання для самоконтролю:
1. Розкрийте жанрову різноманітність та основну тематику творів письменників-реалістів.
2.  Завдяки яким творчим відкриттям П.Меріме став класиком французького реалізму?
3. В яких сферах розкривається зв’язок П.Меріме з Україною?
4. Чому П.Меріме називають майстром психологічної новели? В чому його майстерність?

Лекція 11. Французький реалістичний роман 19 століття. Ф.Стендаль.

1.Особливості французької прози 19 століття. 2.Життєвий шлях Фредеріка Стендаля. 3.Новелістика французького письменника. “Ваніна Ваніні”. 4.Романтичні і реалістичні тенденції в романах Стендаля: “Арманс”, “Пармська обитель”. 5.Творчий метод Стендаля.

1.Особливості французької прози 19 століття.
ХІХ століття увійшло в історію людства як період становлення капіталістичних відносин, стрімкого розвитку промисловості. Це знайшло відображення у настроях французьких діячів культури.
У творах представників  реалістичного напряму відобразилися роздуми про свій час і людину, а їх естетичні відкриття набули всесвітнього значення. Стрімкого розвитку в літературі в цей час набула проза, зокрема жанр роману.
Роман – великий за обсягом епічний твір, у якому життя звичайних людей розкривається на тлі історичних, соціальних подій чи обставин.
Становлення французького реалістичного роману пов’язане із творчістю Стендаля і Бальзака. Хоча самі письменники реалістами себе не називали, однак їхні теоретичні роботи заклали підвалини естетики реалізму.
Сучасний тип роману склався ще у 18 столітті. Можливості цього жанру розкрили діячі Просвітництва, зосередивши увагу на зображенні долі людини на тлі історичних подій. Проте вони не змогли розкрити глибоких внутрішніх зв’язків між героями та дійсністю, у якій вони діяли. Це завдання виконав реалістичний роман ХІХ століття. Найбільш повне вираження реалізм знаходить у жанрі соціального роману. Його риси: широта проблем, високий викривальний пафос, прагнення зберегти спостереження над явищами життя в монументальних художніх образах великої узагальнюючої сили.
Письменники-реалісти не цураються історичного роману («Саламбо» Г.Флобера), але в основному тематика їхніх творів – сьогоденне життя суспільства. Показовими у цьому плані є підзаголовки до романів Ф.Стендаля «Червоне і чорне» - «Хроніка ХІХ ст», Г.Флобера «Пані Боварі» - «Провінційні звичаї», що свідчить про їхній соціальний характер. 	Демократизація героя – характерна ознака реалістичного роману. Посилюється увага до внутрішнього світу людини. 
Аналіз і самоаналіз стають обов’язковими ознаками реалістичного психологічного роману. Однак психологічний аналіз раннього реалізму, так само, як і у просвітителів, ще позначений раціоналізмом: почуття визначаються за тими ж законами, що і думка.
	Одночасно розвивається і соціально-побутовий роман. Письменники – реалісти відходять від властивої романтикам однолінійності у зображенні героя, показують суперечливість людської особистості, хоча іноді персонажі наділяються домінуючою рисою чи пристрастю, яка вступає в конфлікт з дійсністю чи гуманними ідеалами, рухає сюжет художнього твору. Поняття «позитивного героя» вже не розуміється як ідеал особистості, йому притаманні і негативні риси, що дозволяє розкрити реально характери героїв.
Особливості французького реалістичного роману:
-	Розкриття складного взаємозв’язку між характером людини та історичними умовами;
-	Створення автором широкої панорами дійсності: від провінції до столиці;
-	Показ представників різних соціальних прошарків;
-	Особливе місце і значення ролі автора у романі;
-	Створення типових образів, складних і суперечливих характерів;
-	Глибина психологічного аналізу.
Висновок.  Автори французького реалістичного роману зробили новий крок у напряму висвітлення життя людини, показавши залежність її від суспільних умов, визначивши найбільш характерні соціальні проблеми, створивши узагальненні і водночас індивідуальні характери.
2.Життєвий шлях Фредеріка Стендаля.
Творчість Ф.Стендаля відкриває новий період не лише у французькій літературі, але й в усій західноєвропейській літературі -  період класичного  реалізму. Саме він є засновником реалістичного роману, який виник у часи панування романтизму. Його творчість увійшла до скарбниці художніх надбань людства.
„Я беру билет у лотереи, главный выигрыш которой состоит в том, чтобы меня читали в 1935 году”, - говорив Стендаль, і ця думка – ключ до розуміння не тільки стимулу, а й основної спрямованості його мистецтва. Головне завдання Стендаля – йти у  ритмі з часом, створюючи цінності, які відповідали б духовним запитам наступних поколінь.
Фредерік Стендаль (1783 - 1842) народився 23 січня  1783 року, тобто незадовго до Французької революції, у місті Гренобля. Його справжнє ім’я – Анрі Марі Бейль (псевдонім Стендаль взятий від назви німецького міста, у якому народився відомий німецький мистецтвознавець ХУІІ ст. Вінкельман – духовний син доби Просвітництва). Батько письменника, Шерюбен Бейль, був людиною, що губилася у жіночому товаристві, що найбільше цікавилася грошовими справами; найближчим його другом та порадником була тітонька Серафі, до якої Стендаль все своє життя відчував глибоку ненависть. Ця тітонька Серафі зображена (у „Житті Анрі Брюлара”) лицеміркою, що завжди розмірковує про благо сімейного життя і завжди готова перетворити це ж таки життя на справжнє пекло.  Вона повсякчас повторювала, що маленький Бейль – нікчема. Одного разу, коли хлопчикові було сім чи вісім років, він знаходився на балконі та грав, що властиво усім дітям у його віці: озброївшись невеликим ножем, він саджав зернятка у квітковий горщик. Ножик вислизнув у нього з рук і впав на вулицю, ледь не зачепивши якоїсь бабці, мешканки Гренобля.  Тітонька Серафі божилася, що маленький Анрі хотів вбити цю стару даму. У нього виникає ідея несправедливості. Для того, щоб помститися своїй старій тітці, він готовий знищити усе суспільство. Стендаль ненавидів усю батьківську рідню.
Зате він обожнював рідних зі сторони матері. Материнська рідня  - це сімейство Ганьйонів. Його дід - лікар Анрі Ганьйон – людина 18 століття, чию філософію Стендаль пізніше назве умиротвореним сприйняттям життя.  Спокійний та життєрадісний дідусь був повною протилежністю батька Анрі. Він прищепив онукові любов до Руссо, Дідро, Вольтера та інших філософів ХУІІІ ст.(обставина дуже важлива для подальшого життя Стендаля, оскільки деякі ідеї Просвітництва стали складовими частинами філософського та естетичного кредо романіста).
Таким чином, уже дитиною Анрі розділив людей на 2 категорії: нижчу і вищу.  До нижчих він відносив батька, місцевого священика, лицемірів. До вищих – всю рідню по материнській лінії і самого себе. Це були люди безкорисливі, романтичні, розумні і закохані в поезію.  
1790 р. у долі 2-річного хлопчика відбулася фатальна подія – померла його мати. Дуже важким і нестерпним стало дитинство хлопця. Він з ранніх років відчув на собі батьківську тиранію, до якої незабаром приєдналася і тиранія священика – абата Райана, якому батько довірив виховання сина. Це призвело до того, що Анрі зненавидів церкву і релігію.  Лише абат Шелак залишив у хлопця світлі спогади: культурний прихильник античної поезії. Хлопець дуже любив читати: Вольтера, Руссо, енциклопедистів. Щоправда, батько ретельно закривав книжкову шафу, але хлопчик підібрав ключі, і став потайки брати книжки.    
У 1796 р. Анрі Бейль вступив Центральної школи у місті Гренобль, де його улюбленими предметами стали математичні науки і література: твори Шекспіра, Сервантеса, Мольєра. У 10 років він написав свій перший художній твір – невеличку комедію. Закінчивши з відзнакою у 1799 році школу,  Анрі їде до Парижу, щоб продовжити навчання в Політехнічному училищі, де готували артилерійських офіцерів та інженерів шляхів сполучення.  
Юнаком він приїжджає до Парижу, проте з перших же днів відчуває там неабияку несміливість та сором’язливість. У нього є далекий родич, пан Дарю, людина, що відігравала не останню роль у роки Консульства, а потім і наполеонівської імперії; Дарю вводить його до салонів (1800). Тут Анрі Бейль вперше в житті зустрічається із гарно вихованими, блискучими жінками, які здатні розмовляти про літературу та про музику. У їх присутності він відчуває ні з чим незрівняне хвилювання. Він прагне бути коханим, закохується і в той же час ледь наважується заговорити. Напевно, ніхто на світі  не любив жінок так сильно, як Стендаль, і ніхто, напевно, не відчував такої сором’язливості у їх суспільстві. 
Париж, який відкрився перед очима молодого Стендаля, - це місто, сповнене життя і руху. Це Париж, який вже починає пишатися зростаючою славою Бонапарта. Усі молоді люди того часу обожнюють Бонапарта , і це зрозуміло. Стендаль назавжди зберігає поклоніння перед цієї людиною. 
У складі супроводу імператора Стендаль їде до Італії; його зачарувала Італія, особливо Мілан, куди вступають французькі армії, він сподівається здобути те, чого марно шукав у Парижі, - країну, у якій пристрасті кохання сповненні наївності та пилу.
Цей епізод біографії мав велике значення для подальшої творчості Стендаля, бо саме тоді були започатковані ще 2 наскрізні теми письменника:
-	постать Наполеона, з яким йому доведеться пройти всією Європою. До образу цього суперечливого історичного діяча Стендаль повертатиметься неодноразово.
-	Італія, народ якої, її природа і мистецтво стануть для ньог7о своєрідним ідеалом. 
Військова кар’єра не захопила Анрі Бейля. Прослуживши 2 роки, він подає у відставку і повертається до Гренобля. Але всі, починаючи з батька і закінчуючи слугами, засуджують його. І лише сестра Поліна співчуває йому.
Через 3 місяці Бейль знову їде до Парижу, де занурюється в заняття літературою і насолоджується самотністю. Він багато читає, веде свій щоденник і листується із сестрою. В цей час він познайомився з актрисою Мелані Гільбер. І після її від’їзду до Марселя, щоб бути поряд з нею, наймається прикажчиком марсельської контори пана Ребо. Але одного разу подругу Бей ля Мелані забрав з собою   російський поміщик пан Барков.
11 червня 1807 р. декретом, підписаним Наполеоном, Анрі Бейля призначають помічником військового комісара.  Протягом 7 років він слідує за арміями Наполеона Німеччиною, Францією, Росією; незабаром наступає катастрофа, і Бейль, ще молода людина (йому виповнилось 32 роки), опиняється у ролі офіцера у відставці, якого уряд Реставрації не знає, як використовувати. У його житті починається важкий та похмурий період.
Ця доба реставрації була досить похмурою, хоча і не позбавленою досить романтичних настроїв. До влади у Франції повернулися Бурбони, які боялися бонапартистів та колишніх республіканців. Стендаля весь час супроводжувала думка, що він не може висловити вголос ті ідеї, яким він насправді  пишався: вони були пов’язані з революцією та наполеонівською імперією.
Париж уже не видався йому більше бажаним притулком. Відмовившись від місця, яке пропонувало йому керівництво, Стендаль повертається до милої його серцю Італії  і 7 років живе у Мілані, відвідуючи Гренобль, Париж, Лондон; живе там у бідності, пишучи свої перші твори – „Історія живопису в Італії”, „Рим, Неаполь і Флоренція у 1817 р.”, на обкладинці яких з’являється ім’я: „Стендаль  - офіцер французької кінноти”. Працює над книгою „Про кохання”, що була присвячена аналізу людського почуття, яке Бейль вважав одним із найсвітліших у житті людини.  
Ця книга Бейля пов’язана з людиною, яка змінила все його подальше життя. У Мілані мешкала Матильда Вісконтіні, молода жінка, яка рано залишилася вдовою. Матильда приймала у себе кращих людей Мілана. Жінка гострого розуму, прекрасно освічена, одразу полонила серце Бейля. І він, який все життя вдавав із себе легковажного молодика, закохався в неї безтямно. 
Cтендалю до вподоби люди, що беззастережно віддаються на волю своїх пристрастей. Головною пристрастю, безсумнівно, є кохання. Темі кохання він присвятив особливий трактат. Він розрізняє чотири різновиди кохання. Єдино справжнє кохання – це кохання – пристрасть; людина, що переживає його думає виключно про кохану людину, ніщо більше для неї не існує, вона навідріз відмовляється від честолюбства. На другому місці – кохання – потяг. Людина приділяє багато уваги коханій істоті, проте в той же час вона не залишає поза увагою й інші радощі, насолоди, джерело яких – гроші та честолюбство. Потім – фізичне кохання. У Стендаля фізичне кохання займає лише третє місце. І нарешті, на останньому місці кохання – честолюбство; таке кохання Стендаль зневажає. „Любовь – это род безумия, потому что, полюбив женщину, мы видим её не такой, какова она на самом деле; однако, это сладостное безумие, оно одно и наполняет жизнь смыслом”. 
В залежності від цього Стендаль виводить 4 типи героїв: 
•	Герой, яким хотів би бути сам письменник. Він молодий, красивий, але несміливий і завжди ніяковіє у писутності коханої. Але, проявивши волю і мужність, він долає всі перешкоди.
•	Це жінка, яку хотів би кохати Стендаль. Вона ідеальна: прекрасна, чиста, благородна, і врешті-решт вона стає коханою героя, підкорившись його пристрасті.
•	Жінка, якою міг би бути сам Стендаль, якби він був особою жіночої статі. Це натура сильна, енергійна, вольова, подібна жінкам епохи Відродження.
•	Благодійник, рятівник, людина добра, заможна. Його протилежність – негідник, який завжди стоїть на шляху головного героя. 
В Італії Анрі – Марі Бейль зблизився з передовими людьми країни – республіканцями-карбонаріями, познайомився з Байроном. У 1820-21 рр. розгораються повстання у багатьох містах Італії. Запідозрений урядом у зв’язках з таємною національно-визвольною організацією, Стендаль повинен був покинути Мілан і повернутися до Парижу. У 1821 р. письменник знову у Парижі, але батьківщина зустрічає його недружелюбно. Падіння карбонаріїв надломило творчі сили Бейля. Щоб знову ввійти в життєву колію, він багато пише, „жодного дня без писанини”. 
У 1827 р. виходить його перший роман „Арманс”, 1829 – нариси „Прогулянки по Риму” і новела „Ванна Ваніні”. У 30-х рр. Стендаль створює свої кращі романи – „Червоне і чорне” (1830), „Червоне і біле” (1834), „Люсьєн Левен” (1834), „Пермський монастир” (1839).
У 1835 р. Міністерство освіти, переглядаючи списки своїх чиновників, із здивуванням помітило, що жодного разу не нагороджувався пан Бейль, і послало йому орден Почесного легіону, начебто бажаючи загладити свою неувагу до цієї людини. Його смілива, незалежна думка, співчуття революції і якобінцям, атеїзм, його сповнені бойового протесту твори робили однаково тяжким його перебування як в Італії, так і в себе на батьківщині.
З 1836 до1839 рр. Стендаль живе у Франції, добившись тривалої службової відпустки. Але не дивлячись на нездоров’я і старість, він щасливий. Звільнившись від набридлих обов’язків консула, він спілкується з друзями і займається улюбленою справою – літературою – все, про що міг мріяти письменник. 
На початку 40-х рр. Стендаль почував себе хворим. У 1841 р. з ним стався перший апоплексичний удар. Йому дали відпустку і 8 листопада 1841 р. Стендаль знову у Парижі, маючи намір пробути там всього декілька днів. Він побачив, що становище чесної і мислячої людини стало ще гіршим. Морально йому було важко, і, щоб втекти від сумних роздумів, він знову починає гарячково працювати. Надмірно зайнятий, він працював більше, ніж йому дозволяли лікарі. Вісім останніх днів безперервної роботи по десять годин поспіль призвели до того, що 22 березня 1842 р. у нього стався другий удар. Його підібрали на вулиці недалеко від Міністерства іноземних справ. Усі спроби призвести його до притомності були марними. Пульс повільно згасав, дихання ставало легшим, зморшки розправлялися, і о 2 годині ночі 23 березня 1842 р. він помер. За труною Стендаля йшли П.Меріме, О.Тургенєв, і двоє невідомих друзів. На простому кам’яному постаменті на цвинтарі Монмарт витесаний надпис „Жив, писав, кохав”.
Своєї сім’ї у Стендаля ніколи не було. До кінця життя він пристрасно закохувався, і кожного разу розрив із коханою жінкою переживав важко. „Почти всегда я  был несчастен в любви,” – писав Стендаль, визнаючи, що у коханні він не був ні героєм, ні завойовником, ні переможцем, ні тим більше Дон Жуаном, яким хотів казатися.      
3.Новелістика французького письменника. “Ваніна Ваніні”.
	У 20-х роках Стендаль пише чудову новелу „Ваніна Ваніні” (1829), що ввійшла пізніше в „Італійські хроніки”. У ній розкривається епізод з історії революційно-демократичного руху карбонаріїв в Італії. Ця новела діалектично пов’язана з романом „Червоне і чорне”: герой новели близький Жюльєну Сорелю, але в житті вибирає протилежний шлях.
Головний герой П’єтро Міссіріллі – італійський юнак, бідняк, який несе в собі  кращі риси народу: гордий, сміливий і незалежний. Він стає засновником і вождем групи карбонаріїв і бачить своє призначення і щастя у боротьбі за волю батьківщини. Таким чином, те, про що мріє Жюльєн Сорель, реалізовується у революційній діяльності П’єтро Міссіріллі.
	Головному герою протиставлена Ваніна Ваніні – натурна сильна, яскрава, цілеспрямована. Римську аристократку, красуню, знатну і багату дівчину випадок зводить із П’єтро, який поранений під час втечі з в’язниці, куди після невдалого повстання був кинутий владою. В ньому Ваніна  знаходить ті риси, яких була позбавлена молодь її середовища.
	Однак, кохання молодих людей приречене. Перед П’єтро постає проблема: особисте щастя у шлюбі з Ваніною чи вірність громадянському обов’язку, який вимагає розлучення з коханою і повної самовіддачі у революційній боротьбі. Герой обирає друге. Але Ванна по-іншому вирішує цю дилему. Напередодні нового повстання карбонаріїв вона передає їх в руки поліції. П’єтро – єдиний, хто залишається на волі. Однак, дізнавшись про зраду Ваніни, він з прокляттям назавжди залишає її, розділяючи участь своїх соратників.  
	Висока майстерність письменника –новеліста проявилась у:
•	поглибленому психологізмі, який яскраво розкривається в розгорнутих внутрішніх монологах героя;
•	лаконізмі авторських описів і стрімкому потоці подій;
•	 бурхливій реакції героїв з їх південним темпераментом;
•	динамізмі і драматизмі розповіді.
 4.Романтичні і реалістичні тенденції в романах Стендаля: “Арманс”, “Пармський монастир”.
Першим досвідом письменника у соціально-психологічному романі став роман „Арманс”. В ньому розповідається про історію кохання двох молодих людей – Арманс Зоілової і Октава де Малів ера. Суспільний фон даного кохання – життя аристократичного салону маркізи де Бонніве в Сен-Жерменському передмісті Парижу часів Реставрації, з яким пов’язані герої родинними зв’язками. Октав належить до аристократичного середовища від народження, Арманс – бідна родичка маркізи де Бонніве, росіянка за походженням.
Зображення самого кохання героїв представлене у складному процесі – від перших туманних почуттів до трагічного фіналу. Тут Стендаль - реаліст вперше по-художньому виконує науково обґрунтований ним раніше „математичний” точний аналіз „людського серця” з врахуванням всіх об’єктивних факторів, які визначили природу особистості і долю героїв.
На першому романі письменника ще лежить штамп своєрідного художнього експерименту. Але тим паче він свідчить, що письменник знайшов свій шлях в літературі, свій жанр і стиль психолога-аналітика.
Останнім шедевром Стендаля став роман „Пармський монастир” (1839). Основою для його створення послужив древній рукопис, в якому розповідається про скандальні походеньки папи римського Павла ІІІ Фарнезе. Але, зберігаючи лише загальну схожість з документальним джерелом, цей роман став яскравим прикладом творчої самобутності і майстерності письменника-реаліста.
Цей твір Стендаль присвятив Італії, яка полонила його ще в роки юнацтва. Можливо, саме тому роман був створений в грандіозно короткі строки – всього за 53 дні.
Хронологічно роман ніби розпадається на дві частини. У першій – Італія часів республіканських війн Наполеона, який звільнив країну від довготривалого австрійського поневолення. У другій – Італія, яка знову підпалі під ненависне гноблення  реставрованої монархії та чужоземців. Місце основних подій – Парма, дрібне князівство країни, яка позбавлена цілісності і національної незалежності.
Головні герої – Джина П’єтранер і Фабріціо дель Донго – пристрасні і яскраві, цілеспрямовані і різнобічні натури. Свого часу Джина заради кохання  до бідного італійського офіцера П’єтранера, прибічника Наполеона,  пішла проти свого феодального знатного роду і назавжди була позбавлена родинного спадку. Вона підтримує свого чоловіка у вірності Наполеону. Відповідне виховання  дає вона і своєму племіннику Фабріціо. Втеча до Франції для участі в битві під Ватерло – справжній початок біографії Фабріціо, долею якого визначена центральна лінія сюжету роману.
Знову кумиром головного героя роману стає Наполеон. Але якщо для Жюльєна Наполеон був зразком щасливого і швидкого кар’єрного росту, то для Фабріціо він – визволитель Італії, герой революції, носій її ідей, сподвижник всіх великих починань.
Битві під Ватерлоо, яка повязує обидві частини роману, відведена важлива роль. Саме тут герой втрачає свої юнацькі ілюзії, з якими раніше він пов’язував свій громадянський обов’язок і активну діяльність на користь суспільству. Герой розчарований. Повернувшись на батьківщину, покинутий за вірність Наполеону батьком-феодалом, запідозрений пармською поліцією у революційній діяльності, Фабріціо відчуває себе вигнанцем у суспільстві. Тільки опіка тітки Джини, яка стала герцогинею Сансеверина, забезпечує йому відповідну безпеку. 
Герой бездумно розтрачує себе  в любовних походеньках та інтригах. Фабріціо реалізує себе як особистість в коханні–пристрасті до Клелії Конті. Сторінки, присвяченні коханню двох  молодих людей,  - самі чуттєві в романі, написані в стилі авантюрно-пригодницького роману, насичені подіями, що йдуть одна за  одною. На перший погляд, взаємне кохання є гарантом щастя, але воно приречене на трагедію, бо зародилося і розвивається в далеко не ідеальному світі. Фабріціо, втікши з в’язниці, знову туди повертається , бо – це єдине місце, де він може бачити Клелію.
Не менш драматично складається і доля Джини. Діяльна, життєлюбна, пристрасна, вона протистоїть пармському двору, захищаючи свою незалежність і щастя. ЇЇ непокірність і вільнолюбство роблять її особливо небезпечною в очах принца Парми і місцевих лібералів. Але Джину глибоко поважають і люблять прості люди, серед яких особливо виділяються слуга Лодовіко і благородний „розбійник”, поет-революціонер Ферранте Палле, готові заради неї на самі ризиковані вчинки. Палла і розв’язує конфлікт джини з принцем. Піднявши повстання, яке завершилось смертю принца, він підтримує тих, кого переслідують тирани. 
Позитивним героям роману протиставлені ті, хто втілює режим Реставрації: принц Парми, міністр юстиції Рассі, генерал Конті. Саме ці герої розігрують придворну політичну комедію. Гострим критицизмом, злою іронією і сарказмом  виконане в романі змалювання придворної моралі епохи Реставрації.
Роман „Пармський монастир”  став виявом зрілої майстерності творця соціально-психологічного роману у сфері реалістичного відтворення самого процесу супротивного життя людського серця.
Специфічні особливості роману:     
•	динаміка сюжету і внутрішня дія;
•	сюжетні колізії виникають у світі сильних і яскравих почуттів головних героїв;
•	посилення епічного, „фрескового”, начала;
•	гостро-сатиричний, гротескний стиль;
•	відчутні риси авантюрно-пригодницького роману.  

5.Творчий метод Стендаля.
•	Стиль повинен бути точним, прозорим, простим.
•	Застосував точний метод в області психології.
•	Показав, що психіка героїв завжди визначається сукупністю соціальних умов, в яких вони живуть і діють.
•	Розкриття образу „зсередини”.
•	Створив мемуарно-однострижневу композицію, яка дозволяє сконцентрувати увагу не стільки на подіях, скільки на переживаннях.
•	Здійснив гнучкість переходів від епізодів до внутрішнього монологу, від діалогу до авторського коментарю.
•	Визнавав матерію єдиною основою всесвіту, досвід і відчуття – єдиним джерелом пізнання.
•	Цінував силу логіки, могутність розуму.
•	Притримувався ідеї природного прагнення людини до свободи і щастя. Він був переконаний, що люди народжуються для щастя.
  
Питання для самоконтролю:
1.	 Назвіть справжнє ім’я Фредеріка Стендаля. Чому він обрав собі такий псевдонім?
2.	Ще дитиною Анрі розділив людей на дві категорії. На які саме? Що вплинуло на такий розподіл?
3.	Чим було почуття кохання для Фредеріка Стендаля? Скільки різновидів кохання він виділив у своєму трактаті „Про кохання”?
4.	Розкрийте романтичні і реалістичні тенденції романістики письменника.

Лекція 12 - 13. Творчість Оноре де Бальзака 

1.Життєвий шлях письменника. 2. Універсальність задуму, тематико-жанровий склад, основні принципи побудови епопеї “Людська комедія”   О. де Бальзака. 3.Ідейно –художній аналіз творів: ”Ежені Гранде”, “Шагренева шкіра”. 4.Творчий метод Бальзака.

1.Життєвий шлях письменника.    
Перша половина ХІХ століття не знає більш яскравої постаті, ніж Оноре Бальзак, якого справедливо називають „батьком сучасного реалізму і натуралізму”. Його життя – живе втілення тих умов, у яких перебував європейський, а особливо, французький письменник ХІХ століття. Бальзак прожив лише 51 рік, залишивши читачеві 96 творів. Він планував написати їх близько 150, але не встиг завершити свій грандіозний задум. Усі його твори пов’язані між собою наскрізними персонажами, які в одних романах виступають головними, а в інших – другорядними героями. Здається, читаєш літопис французького народу, пізнаючи звичаї, проблеми різних верств населення.
У Бальзака кожен знаходить своє. Одним імпонує повнота та злагодженість картини світу, які він малює. Інших хвилюють готичні таємниці, вписані в цю об’єктивну картину. Треті захоплюються колоритними характерами, які створює уява письменника, характерами, піднесеними над дійсністю і  своєю величчю, і своєю ницістю.
Оноре Бальзак (частку „де” він приєднав до свого прізвища пізніше і цілком свавільно) народився 20 травня 1799 року в місті Турі. Його батько Бернар Франсуа – селянський син, який важко й довго вибивався в люди – одружився лише у п’ятдесят років, узявши молоду дівчину з багатої родини (вона була молодша за нього на 32 роки). Мати поквапилася збути первістка з рук – в село до годувальниці, у якої малюк провів 3 роки. Мати не часто відвідувала його. Світське життя і любовний зв’язок  з одним із місцевих аристократів повністю поглинули її. Навіть після повернення Оноре у батьківський будинок, мати бачилася з ним лише по неділях. Дитинство Оноре було тяжким і безрадісним. Родина майже не займалася вихованням сина.
Батьки вважали себе людьми освіченими, тому не жаліли грошей для освіти своїх дітей. У 8 років Оноре віддали на навчання у Вандомський коледж, який для нього став «духовною в’язницею», бо тут панував суворий нагляд за вихованцями, їх навіть не відпускали додому на канікули. Всі листи перечитувалися цензором, вдавалися навіть до тілесних покарань. Юний Бальзак почувався у коледжі покинутим і пригніченим, очевидно, тому що навчався посередньо і серед вихователів мав репутацію незібраного і малообдарованого учня.. Тут вперше починає писати вірші і захоплюватись літературою. 
Здобувши середню освіту, з великими труднощами Бальзак записується вільним студентом Паризької школи права.  У листопаді 1816 р. він вступив на факультет права Сорбонни, серйозно цікавиться філософією і художньою літературою. Та разом з тим йому доводиться працювати писарчуком у конторі нотаріуса. Досвід набутий під час служби стане джерелом багатьох сюжетних колізій  у творах «Людської комедії».
У 1819 р. Бальзак закінчує курс юридичного факультету й отримує ступінь бакалавра прав. Натомість у Оноре не було бажання скніти у нотаріальній конторі, він захотів стати письменником (це сталося 1819 року, коли наполеонівські ескапади безповоротно завершилися і країною вже правили реставровані Бурбони). Мати й чути не хотіла про таку сумнівну кар’єру, але старий Бернар Франсуа несподівано погодився надати синові щось на зразок дворічного випробувального терміну. Навіть уклав із ним щодо цього своєрідну угоду, яка передбачала мізерну грошову допомогу; адже, як писав А.Моруа, „Бальзак народився в сімействі, де гроші боготворили”.
 Коли військового інтенданта Бернара Франсуа Бальзака відправили у відставку, родина оселилась у Вільпарізі, а Оноре залишився в Парижі і зазнавав творчих мук, сидячи у себе на горищі перед чистим аркушем паперу. Оноре хотів стати письменником, не маючи найменшого уявлення, про що ж він писатиме, і взявся за героїчну трагедію – жанр його обдаруванню чи не найбільше протипоказаний. Окрилений надіями, він працює над трагедією «Кромвель», але трагедія – річ слабка, другорядна, зорієнтована не на життя, а на канони мистецтва 17 ст. Вона не отримує визнання навіть у сімейному колі.
У 1820-21 рр. Бальзак працює над романом в листах «Стені, або філософські блукання», орієнтуючись на творчість Ж.-Ж. Руссо і Й.В.Гете, а також на досвід особистих переживань і вражень. Однак роман залишився незакінченим: письменнику не вистачає майстерності і зрілості.
Весна 1822 р. принесла йому зустріч з жінкою, яка відіграє важливу роль у його подальшій долі. Лара де Берні, хрещениця Людовіка ХУІ, була одружена і старша від Бальзака на 22 роки. Це той ангел дружби, який супроводжував Бальзака протягом 15 років. Вона виручала його грошима і порадами. Вона була його критиком. Вона стала для нього тим материнським началом, яке Бальзак все дитинство шукав у матері. Бальзак віддячував їй приязню, але це не означає, що зберігав вірність. Його пасіями рідко ставали молоді дівчата. Не випадково у своїй творчості, прослідкувавши еволюцію жіночої душі з юних років і до глибокої старості, звернув увагу якраз на 30-літній, „бальзаківський” вік. Адже саме в цей час жінка досягає розквіту фізичних і духовних можливостей, звільняється від ілюзій молодості. 
Оноре Бальзак був репетитором дітей мадам Берні. „Вскоре Бальзаки начинают кое-что подмечать. Во-первых, Оноре, даже когда он не дает уроков, отправляется в дом Берни и проводит там дни и вечере. Во-вторых, он начал тщательно одеваться, стал дружелюбней, доступней и гораздо приветливей”.  Коли мати дізналася про стосунки Берні з сином, у неї пробудилося почуття ревнощів, до того ж скоро в місті почали ходити плітки про часті візити Оноре. Щоб відгородити сина від мадам Берні, мати відправляє його до своєї сестри. 
З 1821 – по 1825 рр. Оноре де Бальзак спочатку у співавторстві з іншими, а потім самостійно починає писати і випускати романи, сповнені таємниць, жахів і злочинів. Він прилаштувався на горищі по вулиці Ледіг’єр і, підбадьорюючи себе кавою, один за одним строчив романи: „Бірагська спадкоємиця”(1822), „Остання фея, або Нова чарівна лампа” (1822) та ін. Бальзак підписує їх різними псевдонімами і надалі відмовляється включити у зібрання своїх праць. Однак ні слави, ні гонорарів для безбідного життя робота не приносить. 
У 1836 році, уже будучи відомим, він перевидав деякі з них, але під псевдонімом Орас де Сент-Обен. Хоча псевдонім був не більш як секретом, Бальзак так і не зважився видати ці книжки за свої. Він писав 1842 року у „Передмові до „Людської комедії””: „…я повинен звернути увагу читачів на те, що визнаю своїми лише ті твори, які вийшли під моїм прізвищем. Крім „Людської комедії”, мені належать тільки „Сто грайливих оповідань”, дві п’єси і кілька статей – а втім, вони всі підписані”.
У дослідників не раз виникала спокуса зовсім відсікти ранні твори від бальзаківської творчості. Та навряд чи варто цій спокусі піддаватися. Без них образ письменника не буде повним. Крім того, вони стали для нього своєрідним дослідним полем. 
На якийсь час Оноре Бальзак узагалі перетворився на літературного поденника, що не гребує жодним замовленням, яке дає гроші. А ті гроші були на той час чималі (тим паче для література-початківця, нікому не відомого, анонімного), і родині перестало здаватися, що Оноре марнує час на дурниці. Сам він, проте, був невдоволений, бо сподівався, що літературна праця відразу принесе йому великі статки, славу і владу. І молодий Бальзак, підштовхуваний палким нетерпінням, удався до комерційних спекуляцій: почав видавати класиків, купив друкарню, а потім і словолитню. Цій діяльності він присвятив майже три роки – з 1825 по 1828-й, а в результаті – банкрутство і величезний борг, який частково покрила мати, а частково вже немолода коханка пані де Берні, але якого Оноре так і не позбувся до кінця своїх днів, бо з плином часу тільки збільшував його.
 „Для Бальзака, писав ще один його біограф, Стефан Цвейг, - Мідаса навпаки (бо все, до чого він торкався перетворювалася не  на золото, а на борги) – все і завжди закінчувалося фінансовим крахом…”. Він ще неодноразово пускатиметься в авантюри (видаватиме газети й журнали, купуватиме акції занедбаних срібних копалень, з метою заробітку працюватиме для театру), і все з однаковим наслідком: замість золота – борги, що поступово виростуть до цифр воістину астрономічних. 
У ІІ пол. 20-х рр. ХІХ ст. у паризькій пресі з’являються статті і нариси Бальзака, які являють собою талановиті замальовки типових характерів і сценки із життя різних прошарків французького суспільства. Багато з них стануть основою для образів і ситуацій у творах «Людської комедії».
„Останній шуан, або Бретань 1800 року ” (1829) –перший твір Бальзака, підписаний його прізвищем (він взагалі називав цей роман своїм першим твором), - вийшов у світ за рік до „Червоного і чорного” Стендаля. Але „Червоне і чорне” – шедевр, великий пам’ятник нового реалізму, а „Останній шуан” – щось перехідне, незріле.
Безперечно, Стендаль і Бальзак – дуже різні художні індивідуальності. Творчість першого – це насамперед дві вершини: „Червоне і чорне” та „Пармський монастир”. Якби він навіть нічого більше не писав, то однаково залишився б Стендалем. У Бальзака є речі, які вдалися йому краще, а є, що гірше. І все ж насамперед він – автор „Людської комедії” як цілого. Він знав про це і сам про це говорив: „Твір, над яким працює автор, здобуде в майбутньому визнання передусім завдяки широті свого задуму, а не цінності окремих деталей”.
Справжня бальзаківська творчість почалася на порозі революції 1830 року, яку письменник прийняв, однак дуже швидко зрозумів, що народ обманутий. Та все ж значна частина його творів має своєю темою Реставрацію („Гобсек”, „Шагренева шкіра”, „Полковник Шабер”, „Батько Горіо”, „Музей старожитностей”, „Блиск і злидні куртизанок”).
В 1833 р. виходить у світ роман «Євгенія Гранде», який визначив нову епоху у творчому розвитку О. де  Бальзака. Предметом зображення у новому романі стала буржуазна повсякденність з її зовнішнім і реальним плином. Одразу ж після публікації роману у Бальзака виникає задум про об’єднання всіх своїх творів в епопею.
У 1834 р. у квартирі Бальзака знайшов тимчасовий притулок Жюль Сандо, відторгнутий супутник Аврори Дюпен. Бальзак запропонував йому посаду секретаря. Сандо став свідком званих обідів. Але через півтора роки він втік від Бальзака, бо вважав, що краще померти з голоду, ніж так працювати. 
Після 30-ти років Бальзак починає задумуватися про одруження із знатною, красивою, молодою і багатою жінкою, що допомогло б йому налагодити свої фінансові і особисті проблеми.
У 1832 р. він отримав листа з одеським штампом, який був підписаний „Чужоземка”. Таємною кореспонденткою виявилась графиня Евеліна Ганська (від народження Ржевусська), яка належала до відомої польської родини і була молодшою за Оноре всього на рік. Вона була одружена з Венуеславом Ганським, заможним поміщиком у Волині. Листування скоро переросло у кохання, якому судилося продовжуватись аж до смерті письменника. На перший погляд, Ганська не займала у житті Бальзака особливого місця. У проміжках між зустрічами з коханою, які відбувалися то у Швейцарії, то у Німеччині, то в Італії, Бальзак залицявся до жінок, писав романи ...  Однак все змінилося, коли у 1841 р. Евеліна стала вдовою. Все більше часу вони стали проводити разом. Бальзак часто став їздити в Росію, Україну, в маєток Евеліни. У 1845 р. він був дуже вражений звісткою про вагітність Евеліни. У мріях він бачив себе батьком, анітрохи не вагаючись, що у нього буде син. Бальзак навіть назвав його Віктор-Оноре і став будувати плани на майбутнє. Але мріям не судилося здійснитися, бо дитина народилася 6-місячною і померла. 14 березня 1850 р. Бальзак і Ганська вінчалися в Бердичеві. Вона прекрасно знала, що її чекає догляд за хворим чоловіком і становище вдови письменника, але все ж дала згоду на одруження.
У 1835 р. після публікації роману «Батечко Горіо» до письменника приходить справжня слава і визнання. З’являються одна за одною новели і романи. Початок 30-х рр. ознаменований не тільки інтенсивною літературною діяльністю Бальзака. Його успіхи відкривають перед ним двері аристократичних салонів, що підвищує самолюбство письменника. Закріплюються матеріальні справи, виповнюються давні мрії про будинок, карету, шевця. Бальзак живе широко і вільно.
Коли прийшла слава, коли він став  володарем дум, його величезні гонорари уже не могли нічого змінити. Гроші зникали, ще не з’явившись у гаманці; зжерті боргами, вони сипались, мов у прірву, не вдовольняючи і малої частини кредиторів. Великий Бальзак утікав від них, наче легковажний гультяй, а одного разу (хоч і ненадовго) навіть потрапив до  боргової в’язниці.
Все це кардинально змінило його життя. Щоб гасити борги, йому доводилося працювати з гарячковою поквапністю (приблизно за два десятки років він написав 74 романи, безліч оповідань, нарисів, п’єс, статей), а щоб підтримувати славу розбещеного успіхом платоспроможного денді – залазити в борги знову й знову.
Проте Бальзак і не шукав виходу із цього замкненого кола. Мабуть, вічний поспіх, атмосфера дедалі більшого числа крахів і авантюр були неодмінними умовами його існування, і тільки за таких обставин, напевно, й міг проявитися бальзаківський геній. Отже, спочатку Бальзак цілком тверезо поставив собі за мету стати письменником і лише потім, „після десятирічних пошуків навмання…відкрив своє справжнє покликання”. Він писав по 12-14 годин без перерви у стані майже сомнамбулічному, перетворюючи ніч на день і борючись зі сном та втомою за допомогою гігантських порцій чорної кави; саме кава кінець кінцем і звела його в могилу.
40-ві рр. ХІХ ст.. – останній період творчості Бальзака і не менш значний і плідний. Виходить 28 нових романів письменника, але з осені 1848р. він працював мало і майже нічого не друкував, бо стан здоров’я письменника різко погіршився: хвороби серця, печінки, сильні головні болі. Могутній організм творця «Людської комедії» був зломлений непосильною працею. Бальзак власне згорів у праці, доживши майже до 50-ти рр. Це сталося 18 серпня 1850 р. Однак висновком його творчої діяльності і майстерності стала «Людська комедія», яка принесла йому справжнє визнання і безсмертя у віках.
У надгробній промові В.Гюго сказав: «Этот могучий и неутомимый труженик, этот философ, этот мыслитель, этот гений прожил среди нас жизнь, полную грез, борьбы, битв – жизнь, которой во все времена живут все великие люди». 
2. Універсальність задуму, тематико-жанровий склад, основні принципи побудови епопеї “Людська комедія” О.де Бальзака.  
Коло літературних інтересів О.де Бальзака є свідченням того, що він відчував потребу у виробленні власного аргументованого погляду на світ. Результатом таких пошуків стало закладання філософського фундаменту майбутньої грандіозної  епопеї Бальзака: концепція світу і людини, реалізована в «Людській комедії» ще до того, як він підійшов до її створення.
	«Привітайте мене. Адже щойно з’ясувалося, що я - геній», - так, за спогадами сестри Бальзака Сюрвіль, сам письменник сповістив про появу нового задуму, аналогів якому не було у світовій літературі. У 1833р. письменник відкрито заявив про бажання об’єднати  свої романи в одну епопею. Своєрідною межею, яка символізувала початок створення нової епопеї, став роман «Батько Горіо», який автор закінчив у 1835 р. Починаючи з цього твору, Бальзак став систематично  брати імена і характери героїв із своїх попередніх творів.
Влада золота є однією з наскрізних тем світової літератури. Майже усі видатні письменники ХІХ –ХХ ст. зверталися до неї. Не став винятком і видатний французький письменник Оноре де Бальзак, автор циклу романів під загальною назвою «Людська комедія», який він писав більше 20 років. У цих творах письменник прагнув втілити художнє узагальнення життя французького суспільства періоду 1816-1848 рр.
Зв’язки прози Бальзака з реальним життям Франції епохи Реставрації складні і багаточисельні. Письменник вміло переплітав згадки про історичні деталі і реальні події з прізвищами героїв «Людської комедії» і описаними в ній подіями. Але Бальзак не мав на меті відтворити точну копію дійсності. Він не приховував, що на тому, якою постає в «Людській комедії» Франція, лежить відбиток його уявлень про смисл і зміст людського життя і історії цивілізації в цілому. Але можна точно сказати, що він послідовно реалізував у своїй творчості гуманістичний погляд на історію цивілізації. Історія моралі, яку написав Бальзак, - це історія, побачена через людей з усіма їхніми мріями, пристрастями, горем і радощами.   
Бальзак вирішив у своїх творах показати якомога ширшу панораму життя Франції своєї епохи. Але згодом переконався, що це не можливо здійснити в одному романі. Так почав складатися цикл, який у 1842 р. отримав назву «Людська комедія». 
	Оскільки план бальзаківської епопеї визрівав поступово, то і принципи класифікації творів, які входили до неї, багаторазово змінювався. Першопочатково письменник планував назвати  головну працю свого життя «Соціальні етюди», але згодом «Божественна комедія» Данте навела його на іншу думку стосовно назви твору. Грандіозний твір вимагав величної назви. Вона прийшла до письменника не одразу, а набагато пізніше (за аналогією до «Божественної комедії» Данте). Трагедія 18 ст. змінилась комедією середини 19 ст. Сам письменник так пояснював обрану назву: «Величезний розмах плану, що водночас охоплює історію і критику суспільства, аналіз його вад та обговорення його основ дозволяє, я думаю, дати йому той заголовок, під яким він з’явиться  - «Людська комедія». Чи претензійний він, чи тільки правильний? Це вирішать самі читачі, коли праця буде закінчена».

„Божественна комедія” Данте	„Людська комедія” Бальзака	
За формою цей твір – своєрідна подорож у потойбічний світ, здійснена поетом у художній уяві, видінні	За формою – зображення життя Франції у всіх його проявах	
Мета твору – вказати середньовічній людині й усьому людству шлях до спасіння	Мета комедії – прагнення пояснити закономірності людської дійсності	
Названий комедією, бо починається сумно, але має щасливий кінець	Названий комедією, бо показав концепцію людського світу з найрізноманітніших сторін	
Жанр – поема	Проблематично визначити жанр. Найчастіше зустрічається два визначення: цикл романів і епопея	
Складається з трьох частин („Пекло”, „Чистилище”, „Рай”) – це три світи, де водночас жив Данте: реальне життя, чистилище внутрішньої боротьби та рай віри.	Складається з трьох частин, кожна з яких включає у себе певні твори	

Першим кроком на шляху до «Людської комедії» стало звернення Бальзака до жанру «фізіологічного нарису», який не має нічого спільного з фізіологією в медичному тлумаченні цього слова. То було своєрідне дослідження певних соціальних явищ.  «Фізіологічний нарис» - художня публіцистика, яка зачіпає сучасні теми й розробляє  багатий матеріал соціально-побутових і психологічних спостережень.
Перші начерки грандіозної праці з’являються з 1833р. («Шагренева шкіра»), робота над останніми сторінками закінчилась незадовго до смерті автора («Зворотній бік сучасної історії», 1848). У 1845р. письменник складає список всіх творів «Людської комедії», який налічував 144 назви. Але реалізувати свій задум у повному обсязі він не встиг. 
У листі до пані Карро письменник писав: «Мій твір повинен увібрати в себе всі типи людей, всі суспільні стани, він повинен втілити всі соціальні зрушення так, щоб жодна життєва ситуація, жодне обличчя, жоден характер, чоловічий чи жіночий, жоден спосіб життя, жодна професія, ні чиїсь погляди, жодна французька провінція, ні бодай що-небудь із дитинства, старості, зрілого віку, із політики, права чи військових справне виявились забутими».
Бальзак явищам повсякденним – і таємним, і явним, - а також подіям особистого життя, їхнім причинам та першоосновам надає не меншої ваги, ніж історики надають подіям суспільного життя народів. „Це нелегка праця – змалювати 2-3 тисячі людей, що чимось вирізняються на тлі своєї епохи, бо приблизно стільки набереться в кінцевому підсумку типів, які представляють кожне покоління, і „Л.к.” вмістить у собі їх усіх. Така кількість облич, характерів, така безліч доль потребувала певних рамок і – хай вибачать мені за цей вислів – галерей”.
Суспільство, яке стало плодом творчої енергії письменника,  володіло всіма ознаками реальності. З одного твору в інший переходили загальні персонажі, які, поряд із загальністю творчого методу і авторської концепції, цементували задум письменника, надаючи йому масштабність архітектурної споруди. Поступово у Бальзака з’явились свої лікарі (Б’яншон, Деплен), нишпорки (Корантен, Перад), адвокати (Дервіль, Дерош), фінансисти (Нусінген, брати Келлери, дю Тійе), лихварі (Гобсек, Пальма, Бідо), знать (Лістомери, Кергаруети, Монфріньєзи, Гран льє, Ронкеролі,Рогани) і т. д.
Осягнути грандіозність загального задуму Бальзака дає змогу «Передмова до «Людської комедії». „Первісна ідея „Людської комедії” постала переді мною як мрія, як один із тих туманних задумів, що їх плекаєш, але виразно уявити  собі не можеш …”.
Основні положення „Передмови...”
•	Ідея цього твору народилася внаслідок порівняння людства з тваринним світом.
•	Прагнення віднайти в суспільстві єдиний механізм, оскільки воно, на його думку, схоже на Природу.
•	Виділяє три форми буття людини: «чоловіки, жінки і речі».
•	Головна ідея задуму – дати величезну панораму суспільства на засадах закону егоїзму.
•	Бальзак не сповідує руссоїстських ідей про «природну доброту людини».
«Людська комедія» складається із 3-ох частин, кожну з яких Бальзак назвав етюдами (вивченнями): «Етюди про звичаї», «Філософські етюди», «Аналітичні етюди».  Центральне місце в ній займають «Етюди про звичаї», які письменник розділив на різні сцени життя. Ця схема носила умовний характер, деякі твори переходили із одного розділу в інший. У відповідності зі схемою Бальзак свої романи розташував таким чином (найважливіші твори):
1.	«Етюди  про звичаї».
а) Сцени приватного життя. «Дім кішки, що грає в м’яч», «Бал в Со», «Подружня згода», «Побічна сім’я», «Гобсек», «Силует жінки», «30-річна жінка», «Полковник Шабер», «Покинута жінка», «Батько Горіо», «Шлюбний контракт»,  «Обідня безбожника»,  «Дочка Єви», «Беатриса», «Перші кроки в науку».
б) Сцени провінційного життя. «Євгенія Гранде», «Уславлений Годиссар», «Провінційна муза», «Стара діва», «Пьєретта», «Життя холостяка», «Втрачені ілюзії».
в) Сцени паризького життя. «Історія тринадцяти», «Блиск і злидні куртизанок», «Фачино Кане», «Ділова людина», «Принц богеми», «Кузина Бетта».
г) Сцени політичного життя. «Зворотній бік сучасної історії», «Темна справа»,  «Епізоди доби терору».
д) Сцени військового життя. «Шуани», «Пристрасть у пустелі».
е) Сцени сільського життя. «Сільський лікар», «Сільський священик», «Селяни».
2. «Філософські етюди».
«Шагренева шкіра», «Прощений Мельмот», «Невідомий шедевр», «Прокляте дитя», «Пошуки Абсолюту», «Прощай», «Кат», «Еліксир довголіття».
3. «Аналітичні етюди».
«Філософія шлюбу», «Дрібні незгоди подружнього життя».
 Етюди про звичаї складають  загальну історію суспільства, де зібрано всі події та діяння. Кожний із шести розділів відповідає одній з головних думок. Кожний має свій смисл, своє значення і вміщує певний період людського життя: „Сцени приватного життя зображують дитинство, юність і властиві цьому віку помилки.
Сцени провінційного життя подають пристрасті у їхньому зрілому віці, описуючи розрахунки, інтереси й амбіції.
Сцени паризького життя змальовують картину вподобань, пороків і невгамовних проявів життя, спричинених звичаями, що процвітають у столиці, де водночас можна зустріти і неповторне добро, і неповторне зло.
Сцени політичного життя відбивають інтереси багатьох або й усіх – тобто йдеться про життя, що тече ніби не в загальному річищі.
Сцени воєнного життя показують грандіозну картину Суспільства у стані найвищої напруги, коли воно виходить за межі свого існування – коли захищається від ворожої навали або вирушає у завойовницькі походи.
Сцени сільського життя – це ніби вечір довгого дня. У цьому розділі читач вперше зустріне найчистіші характери і буде показано, як потрібно втілювати в життя високі принципи порядку, політики і моралі”.
Важко перерахувати всі теми творів Оноре де Бальзака. До уваги автор бере, здавалося б, антихудожні теми: збагачення і банкрутство торговця, історію маєтку, що змінює власника, спекуляцію земельними наділами, фінансові афери, боротьбу навколо заповіту. В його романах саме ці головні події і визначають стосунки батьків-дітей, жінок-чоловіків, коханців-коханок.
Головна тема, що об’єднала твори Бальзака в одне ціле – прагнення пояснити закономірності дійсності. Автора цікавили не лише конкретні теми і проблеми, але й взаємозв’язок цих проблем; не тільки окремі пристрасті, а й формування людини під впливом середовища.
Ці методи дозволили Бальзакові зробити у своєму творі певні висновки про деградацію людини в буржуазному суспільстві. Але він не абсолютизував вплив середовища і врешті-решт людина сама обирає свій шлях.
Об’єднує таку величезну кількість творів і дійових осіб наступне: Бальзак розробляє важливий мотив людських вчинків – прагнення до збагачення.
Внутрішня побудова «Людської комедії»така, що великі романи і повісті чергуються у ній з новелами – «перехрестями» - «Принц богеми», «Ділова людина», «Комедіанти невідомо для себе». Це скоріше мимоволі написані етюди, основна цінність яких – зустріч з добре відомими письменнику персонажами, яких на короткий час знову об’єднала інтрига.       
«Людську комедію» письменник будує за принципом циклічності: більшість персонажів переходять із твору у твір, виступаючи головними дійовими особами в одних та епізодичними – в інших. Бальзак сміливо відмовляється від сюжету, де біографія того чи іншого героя дається повністю.
Таким чином, важливий композиційний принцип «Людської комедії» - взаємодія і взаємозв’язок різних частин циклу (наприклад, дії «Гобсека» та «Батько Горіо» відбувається майже одночасно, є в них і спільний персонаж – Анастазі де Ресто – донька батька Горіо й дружина графа де Ресто).
Дуже проблематично точно і однозначно визначити жанр цього твору. Найчастіше зустрічається 2 визначення: цикл романів і епопея. Навряд чи їх можна віднести до «Людської комедії». Формально – це цикл романів, точніше – творів. Але у багатьох з них немає засобів зв’язку між собою – наприклад, ні сюжети, ні проблематика, ні спільні герої не пов’язують між собою романи «Шуани», «Селяни», «Блиск і злидні куртизанок» та повість «Шагренева шкіра». І таких прикладів чимало. Визначення епопея теж тільки частково стосується «Людської комедії». Для епопеї, в сучасному її вигляді, характерна наявність стрижневих героїв та спільного сюжету, чого не бачимо у Бальзака.
Найбільш складний варіант циклічної єдності – це об’єднання  в рамках одного задуму романів і творів інших жанрів (оповідань, новел, нарисів, повістей). У цьому випадку величезний життєвий матеріал, величезна кількість персонажів, масштабність узагальнень письменника також дозволяють говорити про епопею. Як правило в такому контексті в першу чергу згадують про «Людську комедію» Бальзака і про «Ругон-Маккари» Е.Золя, створених під впливом бальзаківського шедевру.
3.Ідейно –художній аналіз творів ”Ежені Гранде”, “Шагренева шкіра”.
	У 1831 р. Бальзак опублікував роман „Шагренева шкіра”, який „мав сформулювати сучасність, наше життя, наш егоїзм”. Головна тема роману – тема талановитої, але бідної молодої людини, яка втратила мрії юності у зіткненні з егоїстичним і бездуховним буржуазним суспільством. Уже в цьому романі  накреслилась головна риса творчості Бальзака – фантастичні образи не суперечать реалістичному відображенню дійсності, а, навпаки, надають особливої інтриги  та філософських узагальнень розповіді.  
 	Філософські формули розкриваються в романі на прикладі долі головного героя Рафаеля де Валантена, поставленого перед дилемою століття: „бажати” і „могти”. Заражений хворобою часу, Рафаель, який спочатку вибрав шлях вченого, відмовляється від нього заради блиску і насолод світського життя. Переживши повний крах у своїх честолюбних намірах, відштовхнутий жінкою, якою так захоплювався, залишившись без мінімальних засобів до існування, герой уже був готовий покінчити життя самогубством. Саме в цей час доля зводить його з дивним старим, антикваром,  який вручив Рафаелю всесильний талісман – шагреневу шкіру, для власника якої бажання і можливості поєднані і реальні. Однак розплатою за всі бажання є життя Рафаеля, яке дуже швидко стало спливати разом із зменшенням розміру шагреневої шкіри. Вихід з даної ситуації для героя лише один – утамувати всі бажання. 
	Так у романі розкриваються дві системи буття: життя, повне насолод і пристрастей, яке знищує людину, і життя аскетичне, єдиним задоволенням якого є знання і потенційна могутність. Бальзак змальовує як сильні, так і слабі сторони обох цих систем на прикладі образу Рафаеля, який спочатку майже не згубив себе в річищі пристрастей, а потім повільно помираючого в „рослинному” існуванні без бажань та емоцій.
 „Рафаель міг все, але не здійснив нічого”. Причина тому – егоїзм героя. Бажаючи мати мільйони і отримавши їх, Рафаель, раніше переповнений бажань і мрій, одразу ж перероджується: „глибоко егоїстична думка ввійшла в саму його суть і поглинула для нього всесвіт”.
Всі події в романі  суворо мотивовані природним збігом обставин: Рафаель, отримавши шагреневу шкіру, одразу  побажав розваг та оргій, і в ту ж мить  натикається на свого давнього приятеля, який запрошує його на „розкішну вечірку” в будинок Тайфера; там герой випадково зустрічається з нотаріусом, який вже два тижні розшукує спадкоємця померлого мільйонера, ним і виявляється Рафаель, і т.д. Отже, фантастичний образ шагреневої шкіри виступає „засобом чисто реалістичного відображення переживань, настроїв і подій” (Гете).
В 1833 р. побачив світ роман ”Ежені Гранде”. Предметом зображення в новому творі виступає буржуазна буденність з її звичним ходом подій. Місце дії – типове для французької провінції містечко Сомюр, яке розкривається на фоні суперництва двох родовитих сімейств міста – Крюшон і Грассенів, що сперечаються за руку  героїні роману Ежені, спадкоємиці багатомільйонного багатства „батечка Гранде”. 
Головний герой роману – батько Ежені.  Фелікс Гранде – образ провінційного багача, особистість виняткова. Жадоба до грошей заполонила його душу, знищила в ньому всі людські почуття. Звістка про самогубство брата залишає його абсолютно байдужим. В долі осиротілого племінника він не приймає ніякої родинної участі, швидко відправивши його в Індію. Дружину і доньку скнара залишає без самого необхідного, економлячи навіть на візитах лікаря. Своїй звичайній байдужості до помираючої дружини Гранде зраджує лише після того, як дізнається, що її смерть загрожує можливістю розподілу майна, бо саме Ежені є законною спадкоємицею матері. Єдина до кого він по-своєму не байдужий – дочка. І то тільки через те, що бачить в ній майбутню берегиню накопичених багатств. „Бережи злото, бережи! Ти даси мені відповідь на тому світі,” – такі останні слова батька, звернені до дитини.
Пристрасть до накопичення не лише дегуманізує Фелікса Гранде, в ній причини передчасної смерті дружини і загубленого життя Ежені, якій батько відмовив у природному праві кохати і бути коханою. Пристрастю пояснюється і сумна еволюція Шарля Гранде, який прийшов у будинок дядька незіпсованим юнаком, а повернувся з Індії жорстоким і жадібним, втративши кращі риси свого „я”.
Вибудовуючи біографію Гранде, Бальзак в широкій експозиції аналітично викриває „коріння” деградації героя, тим самим проводячи паралель з буржуазним суспільством, яке утверджує за допомогою золота свою велич. Цей образ нерідко порівнюють з образом Гобсека. Але жадоба наживи у Гобсека і Гранде носить різний характер: якщо у Гобсека культ золота вкладається у філософське осмислення могутності багатства, то Гранде просто любить гроші заради грошей. Реалістичний образ Фелікса Гранде не наділений і романтичних рис, які поодиноко пробивалися в Гобсекові. Якщо складність натури Гобсека в чомусь імпонувала Бальзаку, то батечко Гранде в своїй примітивності ніяких симпатій в письменнику не пробуджує. 
Сомюрському мільйонеру протиставлена його донька. Саме Ежені з її байдужістю до золота, високою духовністю і потягом до щастя вирішує вступити в конфлікт з батьком. Витоки драматичної колізії – в коханні героїні до ї юного кузена Шарля. У боротьбі за Шарля – коханого і закоханого – вона проявляє рідкісну наполегливість і зухвалість. Але Гранде пішов хитрим шляхом, відправивши племінника за золотом в далеку Індію. Якщо щастя Ежені так і не прийшло, то причиною тому став сам Шарль, зрадивши юнацьке кохання заради грошей і соціального стану. Втративши з коханням сенс життя, внутрішньо спустошена Ежені в кінці роману продовжує існувати, ніби виконуючи заповіт батька: „Не дивлячись на 800 тис. ліврів доход, вона живе все так же, як жила раніше бідна Ежені Гранде, топить піч у своїй кімнаті тільки в ті дні, коли дозволяв їй батько...Завжди одіта, як одягалась її мати. Сомюрський будинок, без сонця, без тепла, постійно наповнений меланхолії – відображення її життя”.                  
  Ось такою сумною постає історія Ежені – жінки, створеної природою для щастя бути дружиною і матір’ю. Але через свою духовність і несхожість на інших, через деспота-батька  вона „...не отримала ні чоловіка, ні дітей, ні родини”.    
4. Творчий метод письменника.
•	На фоні реальних спостережень із життя суспільства з’являлися бальзаківські герої: яскраві, талановиті, неординарні особистості;
•	Схильність до контрастів і перебільшень;
•	Бальзак над персонажем працював у три етапи:
- накидав образ людини, відштовхуючись від когось зі своїх знайомих чи з літератури,
- прагнення зібрати весь матеріал в одне ціле,
- персонаж стає втіленням якоїсь певної пристрасті, ідеї, яка і надавала йому певної форми;  
•	Все, що відбувається у його творах, це результат багато чисельних причин і наслідків;
•	Велике місце у творах відводиться описам.

Питання для самоконтролю:

1.	Чому Оноре де Бальзака називають „батьком сучасного реалізму і натуралізму”?
2.	Розкрийте основний задум письменником „Людської комедії”.
3.	Що об’єднує таку масу творів Бальзака в одне ціле?
4.	Які основні принципи побудови епопеї „Людська комедія”? 

Лекція 14. Творчість Гюстава Флобера.

1.Життєвий шлях французького письменника. 2 Характеристика творчості: “Лексикон прописних істин”, “Саламбо”, ”Виховання почуттів”, “Проста душа”. 3.Творчий метод Флобера.

1.Життєвий шлях французького письменника.
Друга половина ХІХ століття у французькій літературі позначена розвитком реалізму. У літературі намітився інтерес до людини, сформованої суспільними умовами того часу. Письменників цікавить, яким чином оточення, суспільство впливають на людину, її світогляд, формування її поглядів та переконань. Не стояв осторонь і Гюстав Флобер.
Гюстав Флобер – видатний французький письменник, майстер витонченого психологічного аналізу. Його творчість – це своєрідний місток, який поєднує бальзаківсько - стендалівський етап розвитку реалізму першої половини ХІХ століття та період натуралізму, представленого у другій половині ХІХ століття школою Е.Золя.
У Флобера вражають ранній духовний  розвиток і зрілість міркувань про світ У дванадцять років він обурювався Руданським буржуа, які готувалися зустріти короля у своєму місті: „Які ж дурні люди, яка обмежена юрба! Метушитися навколо короля, тратити триста тисяч франків на урочини, запрошувати з Парижа 25 тисяч музикантів, клопотатися! Заради кого? Заради якогось короля?.. Ах!!! Які ж люди дурні! ”. Усе життя і творчість письменника були протестом проти світу буржуа, які, за його влучним визначенням, живуть, „затиснувши серце між власною крамничкою і власним травленням”. 
Народився Гюстав Флобер 12 грудня 1821 року у Руані, в родині хірурга, головного лікаря руанської лікарні. У цьому місті пройшло дитинство і юність майбутнього письменника, які співпали із розквітом романтизму.
Починаючи з 11 років, він робить спроби писати (вірш „Мати” і чимало п’єс), редагує ліцейний журнал. У 14 років захопився Шекспіром і написав „Портрет лорда Байрона” . У подальшому звертається до всіх жанрів, типових для романтизму.
У 15 – 17 років – він автор нарисів ”Чума у Флоренсії”, „Танок Мерців”.
У 18 років складає велику байронічну драматичну містерію „Смар”, у якій виводить образи Диявола і Смерті.
Флобер навчався у Руанському ліцеї, який закінчив у 1840 році, успішно склавши іспити на бакалавра. Їде до Парижу, вступає на юридичний факультет університету (1842). Але незабаром сильно захворів (провалився на іспиті) і залишає навчання. Після смерті батька повертається до невеличкого маєтку поблизу Руана – до Круассе. Тут він залишається до кінця своїх днів, виїжджаючи лише до Парижу, де постійно зустрічатиметься зі своїми приятелями (Т.Готьє, Гі де Мопассан, Е.Золя, І.Тургенєв та ін.).
Багато подорожує – до Корсики, Іспанії, Греції, Єгипту, Малої Азії. Під час роботи над романом „Саламбо” їде на місця давнього Карфагену до Алжиру та Тунісу.
У 1844 році у Флобера з’являються напади типу епілепсії. Усюди його супроводжував слуга, хоча сам він був чоловіком високим на зріст і міцної статури. Після смерті батька (1846), через 2 місяці під час пологів померла сестра. Флобер був змушений піклуватися про матір.
У 1846 році Флобер виривається до Парижу і знайомиться із Луїзою Колле, поетесою, яка закохалася у Флобера.  Вона була старшою за письменника на 13 років, але стала для нього справжнім і єдиним коханням. Листи Флобера до Луїзи Колле (близько 300) – дорогоцінна частина епістолярного спадку письменника. „Я хотел бы давать тебе только радость, окружить тебя спокойствием и долгим счастьем, чтобы хоть сколько-нибудь возместить всё, что ты, в великодушии любви, давала мне полными пригоршнями…”(1846).
Серед прихильників Луїзи – Альфред де Мюссе, де Віньї, Олександр Дюма – батько. Проте саме Флобера вибрала вона серед усіх знаменитостей: він допомагав письменниці порадами, редагував її вірші та п’єси, кохав. „Ты любишь меня! Сомневаться в этом было бы преступным. Если же я не люблю тебя, то как назвать чувства, испытываемые мной к тебе?... Да, будем любить друг друга, будем любить, раз никто не любил нас...”
У будинку Флобера у Круассе Луїза не повинна була з’являтися, доки жива його мати. Так вирішив Флобер, і ніщо не змусило його змінити рішення. Рідкісні зустрічі породили цікаве листування. Найчастіше Флобер і Луїза зустрічалися у Манті. Їх так і називали „Коханці із Манта”.
Флобер тим часом почав усе частіше аналізувати свій стан, спостерігаючи за своєю Луїзою. У його уяві Луїза поставала близькою до його героїні – Емми Боварі.
Луїза із нетерпінням чекала, щоб письменник швидше закінчив цей роман про жінку, яка стала тінню між ними.
Кохання Луїзи і Гюстава зупинилося і топталося на місці. Усе частіше вони помічали, що їхні думки розходилися. Листи Луїзи ставали ще більше роздратованими. Усе частіше у них звучали звинувачення у відсутності почуттів і небажання поступитися заради неї своїм мистецтвом. Вона просто не розуміла, осліплена власним егоїзмом, що саме в роботі Флобер знаходив і щастя, і горе. Луїза припустилась величезної помилки – дозволила собі ревнощі до творчості. „Со спорным талантом, с сомнительными умственными способностями, жадная ко всему, что служило разговорам о ней; она охотно сожгла бы десять томов и один храм, чтобы о ней заговорили”.
З роками природна краса Луїзи змарніла. Вона померла у 1876 році у Парижі. Проте образ цієї жінки, можливо, присутній на сторінках роману „Пані Боварі” як відгомін складних стосунків Флобера і Луїзи. До кінця свого життя Флобер буде самотнім. Луїзі Флобер зобов’язаний появою двох романів „Він” та  „Історія солдата”.
Перші літературні твори митця були виконані у романтичній традиції. Молодий письменник цікавився історичною тематикою, образами виняткових героїв.
У 1848 році Флобер вирушає у велику подорож на Схід. Він сподівається познайомитися з екзотикою Індії, побачити романтичних баядерок (так європейці називали індійських танцівниць і співачок – служниць релігійних культів при храмах) і написати повість про „жінку, яка мріяла про кохання Бога”. Але, повернувшись влітку 1851 року з подорожі, Флобер починає реалістичний роман про Емму Боварі. Отже, відвідання Сходу стало переломним у його мистецькій долі, відокремивши ранній романтичний період творчості від зрілого, реалістичного. Такий перехід до реалізму не був непередбачений, як може здатися на перший погляд. Ще 1850 року він писав: „Чому смерть Бальзака так засмутила мене? Завжди шкода, коли вмирає людина, яка викликала захоплення. Була надія колись з ним познайомитися і заслужити його любов. Так, це була людина сильна, людина, яка диявольськи збагнула свою епоху...”
Заклик „збагнути епоху” Флобер сприйняв як заповіт, залишений Бальзаком новому поколінню письменників-реалістів. Але як досягти правди в художньому творі? І Флобер знаходить відповідь: письменник-реаліст мусить створювати художній світ, спираючись на дійсність, яка оточує його „безпосередньо”. Проте, зіткнувшись із цією дійсністю, Флобер остаточно розчарувався у ній, назвавши її для себе світом „кольору плісняви”.
До історії та сучасної йому французької дійсності Флобер ставився надзвичайно песимістично. Він був упевнений, що „найвагоміше в історії – це маленька людська частина (може, три – чотири сотні людей на століття)... Вони і створили все”. „Нижню частину соціального дна”, тобто народ, він сприймав з недовірою і не визнавав його здатним до творчої діяльності. На його думку, історія рухається замкненим колом, змінюючи тільки свої зовнішні форми і залишаючи такою самою внутрішню суть. Тому й політику він відверто ігнорував. 
31 січня 1857 року у палаті № 6 судили Флобера за його роман „Пані Боварі”, який звинувачував релігію і мораль. Цього сорому письменник не міг забути навіть через 23 роки. За кілька місяців до смерті він напише своєму учневі Гі де Мопассану: „...І тебе посадять на одній лаві із крадіями... ” З цією ненавистю прожив усе життя, втратив надію на краще. 
Головними рисами світосприйняття були скептицизм і песимізм. Від брутального світу він намагався сховатися у світ мистецтва, яке, вважав, може змінити людину.
Соціальний скептицизм письменника багато в чому пояснюється особливостями його часу. Сам Флобер сприймав свій час як перехідний етап: „Мы с тобой явились на свет слишком рано и в то же время слишком поздно, - писав він своєму другу поету Л.Буйє у 1850 році. – Нашим делом будет самое трудное и наименее главное: переход”.
Ще в юності сформувались особливості світосприйняття Флобера: „Две вещи поддерживают меня – любовь к Литературе и ненависть к буржуа”,- скаже він пізніше, утверджуючи прагнення і почуття усього свого життя. Свою головну мету Флобер вбачає у тому, щоб захистити „інтереси духу”, відмежувати літературу від впливу буржуазії.
Якщо не брати до уваги подорожей Флобера та його поїздок до Руану і Парижу, він 30 років жив, працюючи в маєтку Круассе.
8 травня 1880 року він сидів у своєму кабінеті і продовжував роботу над черговим романом. Але роботу перервав апоплектичний напад, який і привів до смерті. Мешканців Руана здивувала похоронна процесія і присутні на ній  люди з Парижу. Це ховали Гюстава Флобера.
„Він пав, як солдат на полі бою”, - написав оглядач щотижневика „Ілюстрований світ” про великого художника мистецтва слова.

Н      втілює в романах принцип безособовості літератури, тобто
О      відсутності автора у творі (прямого авторського мовлення,
В      безпосереднього розкриття авторської позиції)
А     
Т       вважав, що автор не має права давати оцінку подіям,  
О      поділяти героїв на позитивних і негативних.
Р 
Естетичні погляди Флобера
•	Винайшов нові прийоми зображення дійсності та моральної суті тогочасного суспільства;
•	Залишається прихильником справжнього реалізму;
•	Поєднав трагічний і комічний плани, з глибоким психологізмом створив переконливу картину бездуховності суспільства, у якому вульгарності і повсякденності нічого не протистоїть;
•	Прийшов до висновку, що в житті не має і не може бути нічого прекрасного; вирватися з сірості неможливо ні за допомогою мрій, ні за допомогою кохання.
•	Цінував форму (безособистісний принцип);
•	Викривав вульгарне і повсякденне у буржуазного суспільства;
•	Вважав, що у його світі щасливий той, хто не має ні моральних принципів, ні високих поривань;
•	Часто автор не виводить на сторінках романів жодного позитивного героя („Пані Боварі”) і таким чином, не нав’язує читачеві можливого вирішення конфлікту.
•	З його ім’ям пов’язують створення т.зв. „об’єктивної манери” оповіді у реалістичній літературі.
•	Флобер не поділяв об’єкти художнього зображення  на „вивищенні” і „ниці”, вважаючи, що найвульгарніший матеріал під пером талановитого митця випромінює красу, адже естетичний ідеал у мистецтві не має нічого спільного з ідеалом етичним.
2. Характеристика творчості: “Лексикон прописних істин”, “Саламбо”, ”Виховання почуттів”, “Проста душа”.
Тема втрачених ілюзій – класична для французької літератури ХІХ століття. Флоберівські „Пані Боварі” і „Виховання почуттів” неодмінно викликають у пам’яті читача „Втрачені ілюзії” Оноре де Бальзака. Однак у тлумаченні цієї теми двома видатними французькими реалістами є суттєві відмінності. Якщо герої Бальзака виявляють шалену енергію, нестримні пристрасті у своєму прагненні розбагатіти, прославитися, піднятися на верхній щабель соціальних сходинок, то персонажі Флобера охоплені „тугою”, „зневірою або романтичними наслідуванням, неприродністю і навіть вульгарністю „бульварної романтики” (саме вона визначає трагедію Емми Боварі)”.
Отже, втрата ілюзій для героїв Флобера – не результат їхньої боротьби за щастя, а початок сірого існування з вантажем втрачених ілюзій. У романах Флобера ці ілюзії – найважливіші вихідні характеристики його героїв, і полягають вони навіть не в їхній історії, а в передісторії. Більше того, вони є сутністю передісторії самого Гюстава Флобера, перші літературні спроби його були відзначені романтичним песимізмом, культом мистецтва та обраної особистості.
З презирством ставлячись до буржуазної дійсності свого часу, Флобер - митець дійшов парадоксального висновку: якщо ти змушений писати про те, що глибоко зневажаєш, залишається одне – „намагатися гарно писати”.
Романи „Пані Боварі” (1857) і „Виховання почуттів” (1869), повість „Проста душа”(1877), а також останній, незакінчений роман „Бувар і Пекюше” – реалістичні твори з „буржуазним сюжетом”, до якого Флобер звернувся як до символу і гарантії художньої правди.
У цих творах найповніше проявилися риси, що ознаменували новий етап розвитку реалізму. Їх добре видно під час зіставлення героїв Бальзака й Флобера. Бальзаківський Растіньяк розумний, енергійний, зухвалий, сповнений надій, він готовий до двобою з усім світом і відчайдушно виборює свої місце під сонцем. А герої Флобера – Шарль Боварі, Фредерік Моро та інші – позбавлені будь-яких талантів. У їхніх образах – депоетизованих і дегероїзованих – відбилася яскрава й точна характеристика сучасної Флоберу буржуазної дійсності.
У 1850 р. Флобер почав працювати над новим романом „Мадам Боварі. Провінційні звичаї”, а також над так і незавершеним твором „Лексикон прописних істин”, у якому письменник зібрав вульгарні судження, що свідчили про цілковите невігластво сучасного йому буржуа – обивателя. Згодом Флобер використає ці „перли” у багатьох своїх творах. Ось деякі із цих взірців „міщанської” мудрості: „Газети – без них не можна обійтись, але потрібно їх лаяти”, „Дворянство – зневажати його і заздрити йому”, „Актриси – погуба наших синів”, „Жандарми – опора суспільства” тощо.
Потворному світові буржуа, де „багатство заміняє все, навіть повагу”, письменник, здавалося, протиставляв вежу зі слонової кості – поетичний символ романтика А. де Віньї.
Ненависть до самовдоволеного буржуа, який зневажав ерудицію „як ознаку вузького кругозору” („Лексикон прописних істин”), захоплення Сходом і думками Спінози про єдність духовного і фізичного, людини і природи спонукали письменника взятися до створення історичного роману з епохи Пунічних війн.
Уже в 1857 р. Флобер збирав матеріал до роману „Саламбо”, якимй було закінчено у 18862 р. З відразою працюючи над „сучасними буржуазними сюжетами”, Флобер мріяв про „розкішний історичний сюжет”, у якому вбачав порятунок від світу „кольору плісняви”. Так виникли яскраві, насичені барвами твори: „Саламбо” – роман про Карфаген доби Першої пунічної війни; філософська драма „Спокуса святого Антонія”, повість „Іродіада”.
 У романі „Саламбо” зображено давній дохристиянський і домусульманський Схід, сприйнятий Флобером як „несвідома” пантеїстична „поезія”. Під час роботи над романом Флобер прагнув зрозуміти, що відчували люди, які жили дві тисячі років до нас. Працюючи над цим твором, Флобер перечитав сотні томів спеціальної літератури. Він навіть називав „Саламбо” археологічним твором. Добу Карфагена (ІІІ ст. до н.е.) Флобер змалював як письменник-реаліст, застосовуючи до античності прийоми сучасного роману, скориставшись при цьому досягненнями В.Скотта; і водночас відтворив переломний етап у  розвитку свідомості володарів Карфагена, виступивши як реаліст-аналітик. Все це Флобер підпорядкував „єдності колориту” і вірності психології, чого не було у його попередників. Головним ідейним завданням автора знову, як і у романтиків, стало відтворення  споконвічної боротьби у світі добрих і злих стихій. Письменник передає це у романі, протиставляючи культові богині Таніт – опікунки життя та кохання культ Молоха – бога війни та руйнування.
У „Саламбо” Флобер відтворив не тільки історичні декорації, а й суть доби, а головне – психологію „природних героїв”. Роман побудовано на контрастах. Особливо відчутний контраст у любовній колізії твору і розкритий в образах Саламбо (донька полководця Карфагена ніби зіткана з благочестя) і Мато (цей лівійський найманець – ідеальне знаряддя війни, що складається з крові і плоті). Історія кохання цих молодят розгортається на тлі історичних подій. Завдяки скрупульозно змальованим письменником реаліям доби Першої пунічної війни у читача виникає ілюзія реальності подій, що відбуваються.
У центрі роману – постать жінки. Але якщо всі почуття Емми були спотворені прагненням наслідувати облудні ідеали, а її розум сприяв лише формуванню перекручених уявлень про світ (роман „Емма Боварі”), то Саламбо є істотою настільки чистою і природною, що навіть саме почуття кохання до Мато вона не називає цим словом, але вмирає, не в змозі пережити загибель коханого. 
Не зміг і не захотів Флобер уникнути зображення ницості політичних діячів: у романі про далеку минувшину письменник змалював членів Ради республіки безчесними, підступними, корисливими і жорстокими, їх прототипами стали сучасники автора – так „цвяхи чобіт” не давали йому відірватися від реальності.    
 Сучасність стає головним змістом роману - „Виховання почуттів” (1869),  у якому письменник показує духовну спустошеність сучаної йому молоді. Флобе писав про це покоління так: „Мені здається, що аморальні герої Бальзака багатьом запаморочили голови. Немічне покоління, що зараз метушиться в Парижі навколо влади і слави нахапалося  цих романах придуркуватого захоплення якимсь обивательським аморалізмом, якого воно намагається досягнути... Тепер уже не хочуть бути не Вертером або Сен –Пре, а Растіньяком або Люсьєном де Рюбампре”. 
Цей твір, по суті, „історія одного молодого чоловіка”. Головний герой роману Фредерік Моро їде до Парижа. Ця людина – молодший брат героїв Бальзака, Ежена Растіньяка й Люсьєна де Рюбампре. Але між ним і „старшими братами” майже така сама різниця, як між діяльністю і повною бездіяльністю. Якщо герой „Людської комедії” Бальзака сприймає Париж як поле бою, де можна реалізувати честолюбні задуми, то флоберівський Фредерік вбачає в столиці Франції місце, де можна „нічого не робити”.
Головна подія в житті Фредеріка – отримання спадщини, яка гарантує йому стабільне існування. Фредерік – типовий рантьє: він не створює, а витрачає, не досягає, а проживає, не діє, а пересувається. 
Але принаймні Фредерік Моро уміє кохати. Його перша зустріч з мадам Арно, коли він побачив її на пароплаві: залиту сонцем, у дивовижно вишуканій сукні, у солом’яному капелюшку з широкими крисами і рожевими стьожками, наче створює лейтмотив, що стає невіддільним  від її сутності, від світлого почуття Фредеріка, яке він зберіг на все життя.  Бальзаківського Растіньяка пристрасті спалювали. Фредерік Флобера здатний лише захоплюватися. Його життя сповнюється зачарування тільки тоді, коли у нього з’являється багата коханка пані Дамбрез. Від безкорисливого поклоніння Красі до поклоніння красуні, яка володіє мільйонами, - такий шлях „виховання почуттів” долає Фредерік Моро, характерний герой світу „Кольору плісняви”.
У фіналі роману Фредерік та його товариш підсумовують прожиті роки. Як найяскравішу подію вони згадують невдалі відвідини будинку розпусти, куди так і не наважилися увійти. Спогад і його сприйняття набувають символічних рис: тим, хто знає зміст роману, будинком розпусти видається вся продажна Франція. Усе брутально, принизливо й фальшиво в сучасній Флоберу Франції.
У 1876 р. Флобер створив незвичайний для себе твір – повість  „Проста душа”. Сам він писав про цю книгу так: „Історія простої душі” -  це не що інше, як розповідь про непримітне життя бідної селянської дівчини, побожної і містично налаштованої, відданої без будь-якої екзальтації і ніжної, як свіжий хліб. Вона послідовно любить чоловіка, дітей своєї господині, племінника, старого, про якого піклується, а згодом папугу. Коли папуга гине, вона замовляє його опудало і, помираючи, плутає його зі святим духом. У цьому немає ніякої іронії, як ви можете подумати, навпаки – все це дуже сумно і дуже серйозно”. 
Цей твір повертає читачів до французької сучасності. Ця повість була навіяна спогадами молодості автора, чим і пояснюється її невеселий  тон і прихований ліризм. В процесі роботи, в квітні 1876 р., він навіть здійснив двотижневу поїздку в Нормандію, щоб оживити враження від тих місць, куди він помістив своїх героїв. Колись у Трувілі, у знайомій родині Флобер бачив опудало папуги, любимця їхньої служниця, і слухав історію цієї жінки, яка стала прототипом для служниці Фелісіте.
Робота над твором йшла важко. Він майже дійшов до половини твору, як його вибила з колії звістка про смерть Жорж Санд, якій думками Флобер присвячував твір. „Я розпочав писати просту душу виключно заради неї, тільки заради того,щоб  бути  їй  приємним”.
Життя простої служниці у творі – це свого роду легенда, перенесена на сучасність. Г.Флобер розказує дуже сумну історію, історію винятково доброї людини з нерозвинутим розумом, яка ледве вміє писати. У повісті утверджується не нова для Флобера думка проте, що для істинного почуття не конче мати розвинутий інте5лект, бути освіченим. Прикладами можуть слугувати: негативним – мадам Боварі, позитивним – Саламбо. Проте сприймати Фелісіте як образ, що відповідає ідеалові Флобера, мабуть не варто: у його ідеалі людини неодмінно поєднувалися освіченість, висока культура, вміння цінувати і розуміти мистецтво – самої лише простодушності для цього замало. Фелісіте протистоїть бездуховності світу міщан і буржуа. Саме у ці якості вона вписується в палітру образів Флобера, у систему створених письменником, котрий не визнавав дидактики, ідеальних чи просто позитивних героїв.
3. Творчий метод Флобера.
Новаторство Г.Флобера
-	Яскравий представник реалізму ІІ пол. ХХ ст. 
-	Змальовував повністю реалістичні картини, беручи факти з власного життя чи життя людей, які його оточували.
-	Вводив у роман образи простих людей, які поєднували в собі як негативні, так і позитивні риси, суто „позитивних” героїв його твори не мають.
-	У творах реалізм не поєднується з романтизмом.
-	Розповідь, поєднуючи опис, відсувається на задній план, головне місце займає показ життя простих обивателів провінційного французького містечка.
-	Естетичні погляди Флобера.
-	„Об’єктивний метод письменника”.
-	Не дає автор повністю деталізованих портретів своїх героїв, протягом твору, як художник точними мазками пензля, змальовує портрети героїв (робить динамічні (рухомі) портрети), зміни у настрої героїв відбуваються у виразі обличчя, погляді, жестах героїв твору.
-	Наявність у творі імпресіоністичної манери письма.
-	Своєрідність психологізму твору, яка проявляється у:
•	формі психологічного аналізу, а іноді у відключенні від неї (все, про що йдеться, постає як сприйняте і пережите кимось з персонажів);
•	зовнішньому і внутрішньому, фізичному і психологічному, які зливаються і течуть єдиним потоком;
•	найадекватнішій формі його стилістичного втілення – застосування невласне прямої мови, яку автор широко вводить першим в літературу;
•	використанні автором художніх деталей, які сприяють психологічному аналізу особистості героя;
•	передачі порухів серця, розум його героїв часто відступає зі своїми порадами;
-	Відмова від поділу героїв на позитивних і негативних носіїв добра і носіїв зла. Як реальні люди його люди персонажі поєднують позитивні і негативні риси в складному переплетінні і різних співвідношеннях.
-	Використовує невласне пряму мову, яку він перший широко вводить в літературу. Це така форма мовлення, де голос автора і голос героя твору переплітаються, причому автор постійно допомагає йому висловити те, що ому важко або непосильно передати словами.          

Питання для самоконтролю:
1.	В який період життя Г.Флобер звернувся до написання творів? Дайте загальну характеристику його раннім творінням.
2.	Ким стала для Г.Флобера Луїза Колле і як склалися їхні стосунки?
3.	Чому Г. Флобера називають майстром психологічного аналізу?
4.	Яку головну мету поставив перед собою Г.Флобер, звернувшись до письменницької діяльності? 
5.	У чому розкривається новаторство письменника?

Лекція 15 - 16. Англійський реалістичний роман. Ч.Діккенс.

1.Характеристика англійської реалістичної літератури 19 століття. 2.Життєвий шлях Ч.Діккенса. 3.Автобіографічні мотиви романів: “Пригоди Олівера Твіста”, “Великі сподівання”. 4.Збірка “Різдвяні оповідання” – розповідь про духовне переродження героїв.

1.Характеристика англійської реалістичної літератури 19 століття.
У 20-30 рр. ХІХ ст. пішли з життя Байрон і Шеллі, Кітс і Скотт Романтизм розтрачував себе і не поповнювався новими іменами.  30- ті роки в історії англійської літератури ознаменовані появою нових рис у жанровій структурі роману, що було обумовлено історико-економічним розвитком Англії. В історико-літературному процесі Англії ХІХ ст. можна виділити з основні періоди:
•	30-ті роки;
•	40-ві, або „голодні сорокові”;
•	50-60- ті роки.
 30-ті роки характеризуються швидким розвитком англійського суспільства на шляху буржуазного прогресу, розвитком робітничого руху, приходом буржуа до влади. Загострення соціальних протиріч призвело науку до постановки і необхідності вирішення ряду соціальних завдань в тому числі проблем народної освіти, боротьби з бідністю, стан в’язниць і робітничих будинків. В ідеологічній боротьбі 30-х р. особливу роль судилося зіграти „Молодій Англії” – суспільство, яке зібрало представників аристократії і яке виступало проти політики буржуазії.
Основні питання, які піднімалися у кінці 20-х – початку 30-х рр.. – були питання, пов’язані з романтизмом і долею романтичного героя. Письменники і філософи на перший план висували сильну енергійну особистість, поетизуючи її і розглядаючи поза суспільними зв’язками. 
В 30-ті роки вступають у літературу молоді Діккенс і Теккерей.
40-ві роки відкривають другий етап у розвитку англійської літератури. Цей період суспільного прийому, розмаху чартиського руху. Основні події цього історичного періоду – з’їзд чартистів, всезагальний страйк, економічна скрута, і, нарешті, революція 1848 року на континенті. Зміна ідеологічного клімату позначилося і на літературному процесі, і перш за все, на романі як на найбільш принциповому жанрі, який має виховне значення. В соціальних романах Дізраелі, Кінгаелі, Діккенса, Теккерея, сестер Бронте знайшли відображення і ідеї епохи, і стан суспільного руху, і моральні принципи епохи. Письменник цього періоду внесли у реалістичну структуру розповіді у творах символіку і метафору, елементи театру, пародії, бурлеску і пантоміми.
Наступний етап – 50 – 60-ті роки  це був час „втрачених ілюзій”. Характер роману істотно змінювався разом зі змінами суспільної і духовної атмосфери. Період кінця 50 -60 р. пов’язаний з загальним подавленням робітничого руху, з економічним підйомом, тимчасовою економічною стабілізацією. Тепер письменники все частіше спираються на традиції сентиментального побутового роману з суттєвим акцентом на буденному, прозаїчному. Посилюється увага до епічного роману.        
2.Життєвий шлях Ч.Діккенса.
Коли заходить мова про англійську літературу, у свідомості мільйонів читачів зазвичай услід за ім’ям Шекспіра випливає ім’я Чарльза Діккенса. Будучи всесвітньо популярними та улюбленими, Шекспір і Діккенс, напевно, с особливою яскравістю та рельєфністю втілюють англійський національний художній геній, особливості національного менталітету, багатство англійської мови. 
Ч.Діккенс ще за життя набув світової слави, став загальновизнаним класиком. Його відносять до когорти тих письменників, слава яких ніколи не меркнула ні за життя, ні після смерті. 
Діккенс був критиком англійського суспільства, займався благодійництвом, віддавав багато сил видавничій справі й журналістиці, був чудовим оратором, об даровим актором, спостережливим мандрівником і аматором довгих прогулянок, пристрасним організатором святкових розваг. Критики називали Ч.Діккенса великим поетом за легкість, з якою він володів словом, фразою, ритмом і образом, порівнюючи його майстерністю лише із Шекспіром. 16 його романів відбивають складну еволюцію, яку пройшов письменник протягом творчого життя:
Гуморист і                                                                          Сповнений
доброзичливий карикатурист                                              трагізму і скепсису,           
                                                                                 недовіри у можливості змінити
                                                                                                    світ  на краще
        початок творчого шляху                                                    останні роки 
Романтик-мрійник, що прагнув Правди, суворий реаліст, який відобразив глибокі соціальні, політичні, економічні проблеми Англії. Впливу його творчості зазнали письменники Ф.М.Достоєвський, М.В.Гоголь, І.С.Тургенєв.
Народився Діккенс 7 лютого 1812 року у Портсмуті, англійському портовому місті в родині чиновника морського відомства. Мати Елізабет не могла гордитись благородним походженням, оскільки її батьки були слугами у будинках багатих панів. Головним правилом, своєрідним девізом родини Діккенсі – був оптимізм та стійкість в умінні переносити життєві негаразди. А їх випало на долю родини немало.
 	Через службу батька родина змушена була часто змінювати місце проживання. У віці 2-х років Чарльз потрапляє до Лондона, у 6 років родина переїздить до іншого портового міста Чатам, де прожили кілька років, після чого знову повернулися до Лондону. У родині Діккенсі було 5 дітей, Чарльз був другим.
У роки раннього дитинства Діккенс любив читати твори англійських письменників ХУІІІ ст., уособленими його героями були персонажі „шахрайських романів” Філдінга, Смолетта і Лесажа. 
Діккенс не одержав класичної англійської освіти. Свою освіту він починає без будь-якої системи у місцевого священика міста Чатам. Це була найщасливіша пора в житті письменника, але навчання тривало недовго. Своє знайомство з життям розпочав у конторі юриста. Через 2 роки залишив місце і протягом деякого часу займався самоосвітою у Бібліотеці Британського музею, тоді почав вивчати стенографію, бажаючи випробувати свої сили на ниві репортерства. У Діккенса був величезний потяг до знань, але через матеріальні нестатки у нього не було ґрунтовної освіти. У дитинстві Чарльз часто хворів, а його єдиними друзями були книги.
Згодом батько заплутався у боргах, і життя змусило Чарльза займатися самоосвітою. У 1822 році батьки вимушені були все продати і виїхати з Лондона. Чарльз залишився один, щоб закінчити семестр. Батькові не вдалося врятувати родину від боргів і тому його посадили до боргової ями.  Вся родина, окрім Чарльза, переселилася до майже підвального приміщення. „Отец сел в тюрьму за долги и оставил семью совершенно без средств. Мне рано пришлось вступить в жизнь, с 12 лет я вынужден был зарабатывать себе на хлеб”.
Чарльз влаштовується працювати на фабрику, де виготовляли ваксу з 6 шилінгів. Маючи лише 12 років, він жив сам, годував себе і сім’ю. Часто голодував. „Никакими словами нельзя было передать мои душевные муки. Ведь работали тогда даже дети! По 16 часов в день”, - згадував Діккенс у спогадах.
Пізніше враження від бідності письменник викладе у романі „Девід Копперфілд” (1840-1850), „Крихітка Дорріт” (1857), „Посмертні записки Піквікського клубу” (1836 -1837). Завжди у твори Діккенс вводив сцени животіння і страждання бідняків, що опинилися на дні суспільного життя. Крім того, в дитинстві Діккенс змушений був наглядати за молодшими братами і сестрами, чистити всім взяття, допомагати по господарству.
Зазначимо, що Діккенс ніколи не згадував навіть перед друзями про своє важке дитинство. Повідомив він про це лише у спеціальному листі, адресованому своєму біографу (майбутньому). Так що лише після смерті читачі дізнались гірку правду дитинства Діккенса.
Родину Діккенсів врятувала невелика спадщина бабусі, сім’я залишила колишнє приміщення. Коли справи сім’ї налагодилися, Чарльз зміг закінчити школу. Його влаштували навчатися до „класичної і комерційної академії”. Там він вивчав англійську, латину, літературу, музику, танці, комерційну справу. Після його закінчення його освіта закінчилася.
В 15 років став розсильним однієї із судейських контор, тоді переписчиком паперів і документів. Навесні 1827 року одержав місце розсильного, потім клерка в одній фірмі, потім влаштувався до колегії юристів. 3 роки регулярно був присутній на судових засіданнях. Добре вивчивши обов’язки репортера, отримує місце в газеті „Дзеркала парламенту”. Потім став співробітником „Ранкової хроніки”, де попрацював до появи випусків „Піквікського клубу”. Історія створення цього першого роману дуже цікава. Починаючі видавці задумали серію малюнків, які б в комічному плані обігравали походеньки спортсменів-любителів. Малюнки разом з текстами Діккенса друкувалися у щомісячних випусках. Він представив читачеві слугу, який став улюбленцем публіки. Це і призвело Чарльза до написання роману. В ньому царював дух веселощів, скрашений трохи наївною добротою, втіленням якої став містер Піквік.
Ставши парламентським стенографом і репортером (1832), Ч.Діккенс навчився швидко схоплювати головне, формулювати власні думки, миттєво реагувати на побачене. 
У 17 років пережив перше кохання. Закохався у доньку директора банку – Марію. Їй подобалось, що він писав вірші, але донька банкіра не могла пов’язати своє життя із Діккенсом.
Кар’єра журналіста дуже допомогла Діккенсу у створенні нарисів та ескізів як першого етапу створення свого власного літературно-художнього світу. Діккенс дебютував книгою „Нотатки  Боза” (1833 - 1836), „маленькими зарисовками подлинной жизни нравов”, в основному мешканців бідних кварталів Лондона. Проте  по-справжньому його величезний талант розкрився у першому його романі —„Посмертні записки Піквікського клубу” (1837), який приніс йому славу. Тонкий гумор, нескінченна здатність до створення комічних ситуацій та цілої галереї смішних, гротескних персонажів, серед яких вирізнявся „чудернацький і дивний містер Піквік”, чиє ім’я стало майже загальною назвою, чимось  схожий на  Дон Кіхота, так само як і його друзі – „піквікісти”, — все це відразу ж зробило  Діккенса улюбленцем англійської публіки читачів. 
Енергія молодості буквально кипіла в Діккенса. Він підтримує зв’язки з   літераторами, артистами, людьми вищого світу, мандрує з публічними лекціями, редагує журнали, грає в театрах. Така ж непосидючість виявилася і в особистому житті – їздив верхи, здійснював прогулянки пішки по 20 миль в день, блискуче танцював, із задоволенням брав участь у любительських виставах. 
Наступні романи  «Пригоди Олівера Твіста» (1838), «Ніколас Нікльбі» (1839), «Лавка древностей» (1841), «Мартін Чезлвіт» (1844) та інші зробили його загальноєвропейською знаменитістю. 
Як відомого письменника його запрошують до Америки, сподіваючись, що він прославить заокеанську публіку, але своєю книгою «Американські замітки» (1842) Діккенс розчаровує своїх друзів у США, висловивши чимало неприємних слів на адресу американської демократії і особливо рабства негрів. 
Талант Діккенса зростає, його соціальний критицизм посилюється: у романі «Домбі і син» (1848) він створює узагальнений образ суворого жорстокого  Домбі. У 50-ті рр. у творчість Діккенса активно входить соціальна тема. Об’єктом його критики стають заскорузлість юридичної системи, втіленої у Верховному Канцелярському суді («Холодний дім»), бездушна практика експлуатації робітників («Важкі часи», 1854), бюрократизм, неефективність державного апарату, втіленого у фантастичному Міністерстві, головним принципом якого стає: „як не робити цього” («Крихітка Дорріт», 1857). 
Виступаючи як сатирик, висміюючи деякі сторони англійської дійсності, людський егоїзм, жадобу, Діккенс — прихильник реформ, морального перевиховання  суспільства („Різдвяні повісті”), він — противник революційного насилля («Повість про два міста», 1859). Віра в добрих, безкорисних людей з народу відрізняє його написані в останні десятиріччя романи «Великі сподівання» (1861) та «Наш спільний друг» (1864).
 Діккенс помер 9 червня 1870 р. від крововиливу у мозок, залишивши незакінченим останній роман - «Таємниця Едвіна Друда». Різними дослідниками робилися спроби розгадати «таємницю» героя, дописати цей твір. Останній свій роман „Таємниця Едвіда Друда” Діккенс писав вже тяжко хворим. Він не розумів, і тому поспішав, сподіваючись, що здоров’я його не підведе. У квітні і в травні 1870 р., не дивлячись на хворобу, письменник брав активну участь у суспільному житті, буває присутнім на обідах та прийомах з публічними читаннями.  
 Діккенса було поховано у Вестмінстерському абатстві поряд із  іншими великими людьми Англії. Англія Діккенса — це цілий світ, населений багатством персонажів, які належать до різних соціальних груп, типів людських характерів. Художній метод письменника багатий і яскравий. Гумор поєднується із сатирою, шарж із гротеском, комічні описи з ліричними відступами, голосом письменника-проповідника. Діккенс вивів у світ галерею рельєфних, сатирично викреслених образів. 
Особисте життя письменника
Маючи талант, письменник не мав успіху у стосунках з жінками: всі його любовні стосунки були невдалими. Не пощастило йому з дружинами. У 17  років він закохався у Мері Біднелл, доньку банківського клерка. Але через 2 роки їх роман закінчився, вірогідно через соціальну нерівність, оскільки сім’я Біднелл належала до найзабезпеченішої родини американської буржуазії. Розлучаючись, вони повернули один одному подарунки і листи. Зустрілись вони через багато років. Діккенс побачив свою кохану товстою і дурною.
Але заспокоївся Діккенс швидко. Через деякий час він познайомився з Кейт Хогарт, дочкою журналіста. 20 років продовжувався шлюб, який не приніс особливого задоволення подружжю. Діккенс прагнув неземного почуття, а Кейт була характеру мирного меланхолійного. Вона не зуміла пристосуватися до образу життя Діккенса, не любила подорожей дружніх вечірок. Її без.... і ординарність кидались в очі всім, хто відвідував багатий будинок письменника. Все життя Кейт було спрямоване на господарство та дітей. За 15 років вона народила 10 дітей. У деяких біографів Діккенса можна знайти його пристрасть до спиртного. Сімейне життя було переповнене фальшю і брехнею, скандалами і приниженням. З Кейт він розлучився, причому розлучення було важким. 
Свою роль у розлученні відігравав той факт, що 45-річний Діккенс закохався у 18-літню Еллен Тернан, дочку акторів, дівчину розумну, красиву і талановиту. Закохався пристрасно. У Лондоні Еллен називали коханкою. Діккенс дізнався, що у поширені слухів замішані мати і сестра дружини. Сімейні негаразди знайшли своє відображення у пресі. 
Роман з Еллен продовжувався 10 років, майже до самої смерті письменника. Діккенс знімав для неї таємні квартири у пригородах Лондона, ховав від людей. Але ідеалістичного кохання не вийшло. Сама Еллен, будучи зрілою жінкою, без радощів згадувала про роки, прожиті з письменником.

Періоди творчості
І період
(1833-1841)
започатковує реалістичні мотиви, малює точні й правдиві мотиви. Стає відомим.	Ч.

Д

І

К

К

Е

Н

С	ІІІ період
(1849-1859)
зображує буржуазну систему з...., соціально-забарвлена сатира у творах.	
ІІ період
(1842-1949)
виявився талант Діккенса-публіциста і майстра нарисів. Цей період пов’язаний із закордонними поїздками до Італії, Швейцарії, Франції.  		ІУ період
(1861-1870)
звертає увагу на неможливість для простої людини реалізуватися в умовах тогочасної дійсності. 	

ТВОРИ

„Нариси Боза”                                                         „Холодний будинок”
„Посмертні нотатки Піквікського                        „Тяжкі часи”
клубу”                                                                     „Крихітка Дорріт”
„Пригоди Олівера Твіста”                                    „Повість про 2 міста ”
„Картини Італії”                                                    „Великі сподівання”
„Американські нотатки”                                      „Наш спільний друг”
Провідні риси творчості
•	Звернення до проблем сучасності.
•	Увага до моральної проблематики.
•	Дидактизм.
•	Критичний пафос у поєднанні з утвердженням ідеалу.
•	Орієнтація на демократичного читача.
•	Поширення прозових жанрів.
•	Вміння засобами гротеску, сатири гумору, іронії змалювати іноді прості, а здебільшого дуже складні соціальні конфлікти.
•	Здатність відтворити історично правдивий, просторово точний пейзаж і колорит.
•	Існування художньої тріади, притаманної майже всім творам письменника:  
1. історична і соціальна правда;
2. символ, зумовлений логікою розвитку та характеру;
3. метафорична емблема, що образно втілює задум автора. 
 3. Автобіографічні мотиви романів: “Пригоди Олівера Твіста” ,“Великі сподівання”.     
Роман    “Пригоди Олівера Твіста” – це перший „роман виховання” і в той же час авантюрно-пригодницький роман, де головна тема – тема самотності дитини у несправедливому світі. 
   	Головний герой – безрідний сирота і вихованець робітничого дому, вижив на диво. Мати його під час пологів померла. Спочатку п’яний лікар та доглядачка залишили на ніч новонароджене дитя у холодній кімнаті, потім на ньому випробували свою „систему” місіс Ман, відома тим, що з кожних 10  її вихованців, виживало двоє. У робітному домі діти здичавіли від голоду, були жертвами системи віроломства й облуди. Ласкаве слово чи погляд не зігріли дитинства Олівера, зате палиця парафіяльного сторожа Бамбула часто гуляла на плечах 9-річної дитини, яка мала вигляд 6-річної. На кожному етапі життя Олівера, до зустрічі з містером Браунлоу використовують як засіб наживи. Хлопця обкрадають, змушують працювати, годуючи ставами, що „ними погребував й собака”, змушують чинити злочини чи бути їх співучасником. Зведений брат Монкс (Едеард Ліфорд) ненавидить Олівера і чужими руками штовхає його до в’язниці у гонитві за спадщиною. Захламність і жадоба до грошей рухають вчинками Монкса та його матері.
	Олівер проходить через поневіряння та приниження, в яких має зберегти вибір між добром і злом, знайти свій шлях у житті. У цьому чутливому й м’якосердному хлопчикові живе могутня сила нескореного духу, яка рятує його від смерті у робітному домі. Олівер чи не єдиний, хто бунтує, твердо відстоюючи право мати повноцінний обід. Остаточно до свідомого вибору між добром і злом він приходить у притоні Федіна, звідки пробує втекти. Містер Браунлоу та родина Мейлі допомогли хлопчині: урятувати його від злочинців, повернули сироті ім’я та спадщину. Злидні не озлобили Олівера. Він пробачає братові всі його підступні дії і щедро ділиться спадщиною. Він переповнений почуттями щирої вдячності до своїх рятівників. В цілому, можна сказати, що образ Олівера не лише  сентиментальний, а й ідеалізований: світ зла не заплямував чистоту його душі. 
У романі „Великі сподівання” Діккенс розповів історію життя і краху надій молодої людини – Філіпа Пірріпа, якого в дитинстві прозивали „Піпом”. Гроші, забарвлені кров’ю і пов’язані зі злочином, як переконується Піп, не можуть принести щастя. Крах надій обґрунтовується глибоко. Справа не лише в тому, що таємним заступником Піпа стає утікач – каторжанин Мегвіч. Причини лих і розчарувань героя пов’язані з усім трибом життя „квітучої доброї Англії”. Висміюється офіційний оптимізм. 
Життя зіштовхує Піпа з несправедливістю та горем. Намагаючись стати „справжнім джентльменом” і проникнути у  світ джентльменів, Піп переконується у зв’язку цього світу зі світом злочинців. Товариство джентльменів, серед яких опиняється Піп, усі ці Компесони, Драмли, Покети – злочинне й антигуманне за своєю суттю товариство. Воно калічить людей, ламає їхні долі. Так сталося з Мегвічем. Гроші не приносять щастя Стеллі.
Проблематика роману „Великі сподівання” багато в чому близька роману „Наш спільний друг”: виявлення справжніх цінностей життя, співвіднесених із „цінностями” гаданими – багатством, вельможністю, становищем у суспільстві. Загальний тон роману сумний. Але віру в людей Діккенс зберіг до кінця життя. 
Морально-естетичний ідеал Діккенса втілений в образах звичайних людей – сільського коваля Джо Гарджері, Бідді, Герберта Покета. Життя і погляди Джо – це своєрідна життєва програма, яку проповідує Діккенс. Джо вбачає смисл життя у праці, що приносить йому радість; він переконаний, що тільки правдою можна досягти свого, а „кривдою ніколи нічого не досягнеш”; він хоче бути самим собою, бути вірним своїм переконанням і мріє про єднання всіх простих людей: „...вон, мабуть, і краще було б, якби звичайні люди, тобто хто простий і бідний, так би й трималися один одного”. Улюблені герої Діккенса знаходять щастя в сімейному затишку та мирній праці. Але чи вірив сам Діккенс в ці роки у можливість такого ідилічного щастя? Глибоким сумом овіяні сторінки „Великих сподівань”, тиха печаль визначає тональність заключних сторінок роману.
4.Збірка “Різдвяні оповідання” – розповідь про духовне переродження героїв.
	До створення цих повістей Діккенс взявся вже зрілим письменником – вони відносяться до 40-р. ХІХ ст., тобто до другого десятиліття його творчої діяльності.
До моменту виходу першої з них („Різдвяна пісня у прозі”, 1843), Діккенс користувався популярністю у світі.
Різдвяний цикл включає 5 повістей:
•	„Різдвяна пісні у прозі” (1843).
•	„Дзвони” (1844).
•	„Цвіркун за очагом” (1845).
•	„Битва життя” (1846).
•	„Одержимий” (1848).
Діккенс любив різдвяні свята. Він бачив у них вираження не стільки релігійних почуттів народу, стільки його природної доброти і життєлюбства: „Это радостные дни – дни милосердия, доброты, всепрощения. Это единственные дни во всем календаре, когда люди, словно по молчаливому соглашению, свободно раскрывают друг другу сердца и видят в своих ближних – даже в неимущих и обездоленных – таких же людей, как они сами…”
Письменник сприймав Різдво як свято домашнього вогнища, любив він традиційний ритуал цих свят – веселі ігри і танці після вечері з обов’язковою індичкою і пудингом.  Якраз тому звернення до різдвяної тематики виявилося для Діккенса настільки природнім і продуктивним. Бо вже у „Посмертних записках Піквікського клубу” є „Весела різдвяна глава”.
„Різдвяні повісті” були задумані як свого роду соціальна проповідь. Діккенс був обурений жорстокістю і відлюдьківатістю „закону про бідних”, прийнятою американським парламентом у 1834 р. і він першопочатково викликав у письменника бажання прямо у публіцистичній формі виступити на захист дітей бідняків. Але через декілька днів Діккенс відмовляється від першопочаткового задуму – він вирішує звернутися до американського народу у формі художньої оповіді.

Особливості частин „Різдвяних повістей”
„Різдвяна пісні у прозі”
(підзаголовок „Святкове оповідання з привидами”)
•	Діккенс глави називає „строфами”.
•	Реальні побутові картини 1 і 5-і, заключної, глав, як кільцем обіймають 3 центральні глави, які наповнені фантастичними образами і видіннями.
•	Центральний персонаж - Скрудж

	„Дзвони”
(„Повість про Духів церковних годинників”)
•	В ній Діккенс наносить удар буржуазній жорстокості і лицемірству.
•	Дія твору розгортається у Новорічну Ніч.
•	Головний герой – Тобі Век. 	„Цвіркуни за вогнищем”
•	 Дія твору не має прямого відношення до різдвяних свят.
•	Використання символіки.
•	Два протилежні герої: Джон Пірібінчя, який любить свою родину і фабрикант Теклтон.	„Битва життя”
•	Присутність автобіографічних мотивів.
•	Мова йде про жертовну сестринську любов.
	„Одержимий”
•	Повернення до типових різдвяних повістей з привидами і пригодами.	

„Різдвяна пісні у прозі”
Центральний персонаж – це буржуазний монстр, людина без серця, зовсім байдужа до своїх близьких і рідних. І зовнішньо він викликає відразу – його обличчя помережане старими зморшками, загострився гачкуватий ніс, навіть голос здається настільки крижаним, що заморожує все навколо.
	Дія твору відбувається напередодні Святого вечора. Скруджа неохоче відпускає свого службовця на Святковий день, грубо відмовляє племіннику прийти на обід, радить двом джентльменам, які завітали до нього за пожертвуваними для бідних, побудувати побільше в’язниць і робітних будинків, а потім вирушає додому. 
Скрудж вкладається спати в холодну постіль, вночі його переслідують тривожні сновидіння – нудні сторінки минулого, теперішнього й майбутнього життя, яке завершується на кладовищі, біля порослої травою могилі. Ця ніч буде сповнена моральними потрясіннями для Скруджа. Його відвідують три  духи. Перший з них поверне його в минуле. Він знову побачить себе жалюгідним, нещасним хлопчиськом. Другий дух понесе його в кімнату свого клерка Боба й чує, як Боб і вся його рідня, піднімаючи келихи, п’ють за здоров’я Скруджа. І таку любов він несподівано відчув до всіх тих, хто зібрався за стволом, і жалість до маленького Тіма, котрий, судячи з його нездоров’я, не доживе до наступного святого вечора, що на очі набігають сльози. 
Та дух несе його, і ось він уже в кімнаті свого племінника й знову чує, як п’ють за його здоров’я. Але опиняється  в ліжку, а коли розплющує очі, сам уже поспішає назустріч третьому духу.
Цей дух мовчки несе його в майбутнє. Він пролітає над Лондоном, вітер доносить до нього окремі фрази, уривки речень: хтось помер, але ж людина, не варта ні найменшого жалю. Цікаво, хто ж успадкує його незлічені багатства. 
І довго Скрудж допитуватиметься у Духа, чи зможе він змінити своє майбутнє, якщо стане іншою людиною, зовсім не схожою на таку, якою він, на сором був. Але привид уперто мовчить. А потім, раптом зіщулившись, обертається на різьблену колонку ліжка. Так, це був лише сон. 
Та Скрудж прокидається, і відбулося чудо. Він стає зовсім іншою людиною – доброю, благородною, з відкритим серцем для всіх. 
У цьому творі викрито згубний вплив на особу законів буржуазного накопичення, безпосереднім наслідком якого, на думку Діккенса, був нестримний егоїзм.
                
        Питання для самоконтролю:
1.	Назвіть і дайте загальну характеристику англійської літератури доби реалізму.
2.	Яку складну еволюцію пройшов Ч.Діккенс протягом свого творчого життя?
3.	Чому Ч.Діккенс у свої твори вводив сцени животіння і страждання бідняків, що опинилися на дні суспільного життя?
4.	У яких романах письменника є відчутними автобіографічні мотиви? Охарактеризуйте один із таких романів.

Лекція 17. Художній світ Вільяма Теккерея.

1.Життєвий шлях письменника. 2. Етапи творчості В.Теккерея 3.“Ярмарок суєти” – “роман без героя”. 4.Майстерність Теккерея-романіста. 

	1.Життєвий шлях письменника.
„Романіст знає все” – стверджував Теккерей на сторінках роману „Ярмарок суєти”. І справді, в своїх творах він зумів показати занадто багато не лише про свою епоху і сучасне йому суспільство, а й про життя, моральну природу людини, про рух часу. Соціальний викривач, сатирик і філософ злились в ньому в єдине. У.Теккерей стоїть в одному ряду з Ч.Діккенсом, але його популярність значно поступається славі сучасника.
Уільям МейпкісТеккерей народився 18 липня 1811 р. в Індії в м. Калькутта в сім’ї чиновника англійської колоніальної служби, людини респектабельної і заможної. Тут пройшли ранні дитячі роки майбутнього письменника. Коли хлопець був ще малим, батько його помер. У листопаді 1817 р. мати вдруге вийшла заміж, і хлопець був  відправлений до бабусі в Англію отримувати освіту. Доки мати Уільяма насолоджувалась в Індії сімейним затишком, його вихованням займався дідусь. 
Спадок батька дозволив хлопцеві вчитися у привілейованій школі Чартерхауза, яка відрізнялася частотою застосування різок і ненавистю до вихованців. Уільяма рятували книжки і малювання. Вміння малювати додало йому популярності; він малював карикатури на вчителів, копіював ілюстрації до популярних готичних романів і творів В.Скотта. Малюнки Теккерея з’являлися на сторінках шкільних і студентських журналів, а в наступні роки він сам ілюстрував більшість своїх творів.
Наступним етапом в освіті став Трініті - коледж у Кембриджі, навчання в якому мало задовольняло запити молодого Теккерея, який захоплювався живописом і літературою. Вивчення математики не йшло в юнака: 2 семестри він займався фехтуванням, ретельно слідкував за своїм зовнішнім виглядом, прагнучи одягатися за останньою модою. Крім того витрачав багато грошей на гру в карти, тому не дивно, що на екзаменах Теккерей провалився. Він переконав матір, що з математикою краще розірвати, і в липні 1830 р. відправився в Європу. 
Будучи студентом, він працював у неофіційній студентській друкарні. Перші вірші Теккерея і пародійна поема з приводу конкурсу на кращу поему були надруковані у студентському журналі „Сноб”. Письменника поєднувала міцна і ніжна дружба з матір’ю. Листування з нею свідчило про широкий кругозір Теккерея, його захоплення поезією П.Б.Шеллі, про якого він збирався написати трактат. В подальшому саме їй він буде розповідати про свої таємниці серця, ділитися творчими планами і намірами.
Деякий час Теккерей займався живописом у Франції; подорожував Італією та Німеччиною. Він вивчав німецьку мову, залицявся до гарненьких мешканок Веймара, продовжував робити замальовки і навіть отримав запрошення від Гете зустрітися, якому сподобалися малюнки Теккерея.
Тільки через рік матері вдалося повернути сина в Англію. На цей раз було погоджено, що юнак займатиметься вивченням права в адвокатській конторі. Там крізь пальці дивилися на нового учня, який весь вільний час присвячував театру, обідам з друзями. Коли йому виповнився 21 рік, він вступив у права спадкоємця, але 200 тисяч фунтів, які лежали в банку на його ім’я, не принесли змін на краще: гра, як і раніше, залишалася його пристрастю 
Пошуки засобів до існування спонукали його займатися журналістською діяльністю разом зі своїм вітчимом, людиною порядною, якого письменник поважав і любив як рідного батька. Однак тепер журналістські заняття стали для нього уже не лише задоволенням, а й необхідністю. Скоро він став власником журналу «National standard» в Лондоні і паризьким кореспондентом. Журнал не мав популярності і успіху, тому Уільям вирішив оселитися в Парижі у бабусі. Він став відвідувати майстерню, де давали уроки живопису. Але це захоплення протривало лише рік і жити у бабусі виявилося нестерпно. Він зняв собі житло і почав підробляти незначною літературною і живописною роботою. 	В особистому житті У. Теккерею також не щастило. В 25 років одружився з Ізабелою Шоу – донькою полковника. Дуже любив свою дружину, яка подарувала йому 3 чарівні доньки (перша померла дуже рано, друга стала романісткою як і батько). Але дружина мала слабке здоров’я, психічна хвороба прогресувала дуже швидко і жінка невдовзі збожеволіла (пережила чоловіка на 30 років).
В останні десятиліття щастя повернулося обличчям до письменника. Він видає журнали, пише художні твори, отримує значну матеріальну стабільність. До нього приходить світова слава – неперевершеного майстра слова. У розквіті своєї слави на 52 році життя (як і У.Шекспір) письменник помер.
2. Етапи творчості В.Теккерея 
У. Теккерей вступив у літературу в 30-х рр. і вже в 40-х рр. завоював визнання. Це були роки суспільно-політичної і класової боротьби, виступи чартистів, які відстоювали права робітників. В суспільному русі свого часу У.Теккерей взяв участь як письменник-сатирик, критик буржуазного суспільства, його моралі і типів. Письменник тяжів до розкриття суворої правди життя без будь-яких прикрас, до зображення людських характерів в їх  протиріччях і багатогранності.
У творчості У.Теккерея можна виділити 3 періоди.
Перший період – кін.30-х – сер. 40-х рр.
 Цей період пов’язаний із співпрацею в ряді журналів. Письменник звертається до важливих проблем міжнародної і внутрішньої політики Великої Британії, засуджує мілітаризм і піднімає голос на захист пригніченої Ірландії, засуджує боротьбу парламентських партій - торі і віги.
Визнання молодому письменнику принесли пародії. В такому плані написані перші повісті У.Теккерея – „Із записок Жовтоплюша” (1840), „Кетрін” (1840), „У благородному сімействі” (1840).
У 1844 році був написаний перший роман У.Теккерея „Записки Баррі Ліндона”, в якому розкривається історія авантюриста і пройди, який претендує на звання джентльмена і місце у верхах суспільства.
Другий період – середина 40-х – 1848 рр.
Наступним етапом у творчій еволюції У.Теккерея став роман „Ярмарок суєти” (1847). Цей твір прославив ім’я автора, ставши одним із кращих творів англійського класичного реалізму, і поставив письменника поряд із Ч.Діккенсом.
Третій період – після 1848р.
Майстерність Теккерея - романіста проявилась у його романах 50-рр.  –  „Історія Пенденніса” (1850), „Ньюкоми” (1855), історичний роман „Історія Генрі Есмонда” (1852). В цих творах письменник намагався знайти позитивного героя в тому середовищі, в якому раніше сумнівався в самій можливості існування такого героя.  До 50-х рр.. відносяться лекції У.Теккерея „Чотири Георга” (1855-1856) і „Англійські гумористи” (1851).
        3.“Ярмарок суєти” – “роман без героя”.
	 В історію західноєвропейської літератури У.Теккерей ввійшов як творець свого кращого роману – „Ярмарок суєти”. Роман був написаний напередодні Великої буржуазної революції 1848 р. Письменник працював над твором в 1847-1848 рр. Окремі частини роману виходили тоненькими випусками раніше в цупких жовтих обкладинках. Жовтий колір не був випадковим, адже під сатиричним псевдонімом Жовтоплюш письменник друкував раніше вигадані нотатки лакея - авантюриста.
Роман епічного розмаху, події якого відбуваються у 10-30-х рр. ХІХ ст. не тільки на Британських островах, а й на континенті. У підзаголовку автор поставив слова „Роман без героя”:
- жодного, з величезної кількості героїв, автор не виділяє своїм особистим ставленням, своєю симпатією чи любов’ю;
- жоден з героїв не наділений автором такими позитивними якостями, які б допомогли йому стати справжнім героєм у морально-етичному плані;
- в цих словах відбивається не так характер роману, як характер суспільства, зображеного у творі.
	Головний образ, який виступає не лише в назві твору, а й пояснюється в тексті в авторських відступах – це образ Ярмарку суєти (Ярмарку марнославства). Це світ, де панують буржуазні стосунки, світ гонитви за грішми. Світ Теккерея – це суспільство, де все купується і продається, гроші – це ідеал, якого всі прагнуть. „Ярмарок суєти, розпусне, звичайно, місце і не веселе, хоч дуже галасливе”.
	Серед героїв роману люди різних соціальних прошарків – аристократи, члени парламенту, чиновники, поміщики, маклери, військові, дипломати, гувернантки, учителі, лакеї, економки. Всі вони живуть за законами Ярмарку, де достойність людини визначається величиною капіталу. Автор створив узагальнений образ буржуазного суспільства, реалістичний символ світу, заснованого на несправедливості. В цьому середовищі письменник не міг знайти героя, який би зміг посісти достойне місце у творі.
	В романі 2 сюжетні лінії:
	1) доля Емілії Седлі;
	2) доля Беккі Шарп.
На деякий час їх життєві дороги перетинаються, щоб розійтись і знову зійтись. Автор дає блискучу і багатогранну характеристику Реберці Шарп, оскільки саме вона є основним двигуном сюжету, а не Емілія.
Емілія Седлі  - донька лондонського купця, досить заможної людини. Вона була незвичайною дівчиною з добрим серцем, мала багато подруг у пансіоні.
Ребекка Шарп платила за пансіон своєю працею з маленькими дітьми. До неї і директорша міс Пінкертон ставилась не так люб’язно, як до Емілії. „Світ до мене жорстокий, - говорила вона, - світ – це дзеркало, він кожному відбиває його власне обличчя. Світ нехтував мною, та і я ще нікому не зробила добра”.
Батько Ребекки був художником і давав уроки малювання в школі міс Пінкертон, багато пив, бив дружину і доньку. Коли померла мати, Беккі  привели до пансіону. Ребекка сумувала за вільним життям. Вміючи добре грати і маючи здібності до мов (особливо французької мови), вона швидко опанувала курс навчання. Після смерті батька вона плаче не від горя, а від усвідомлення того, що залишилась одна. Директорша хотіла, щоб Беккі навчала дітей музики, але та вимагала оплати. Стався конфлікт, Беккі попросила відпустити її, і поїхала до будинку Емілії. Дізнавшись, що в Емілії є неодружений рідний брат Джордж, Беркі подумала, що можна вдало влаштуватися в житті, якщо вийти вдало заміж. Джордж Седлі був на два роки старший за свою сестру Емілію, ледачий, товстий, хворий на печінку, боявся жінок, самозакоханий. Беккі розпочинає роман з братом Емілії, але Джордж з нею не одружується. 
Емілія спочатку ніби позитивна героїня. Вона привітна, добра, хвилюється за подругу, намагаючись компенсувати той недолік домашнього тепла, якого та була позбавлена, залишившись сиротою. Але той факт, що вона забуває про батьків, повністю перекреслює репутацію Емілії як „голубої героїні”. 
  Беккі - повна протилежність Емілії.  Вона вражає честолюбством, вертким розумом. Вона привітна і красива, її очі та посмішка  можуть обманути недосвідчену людину. Беккі прагне вибороти місце серед аристократів. Вона приходить в якості гувернантки в будинок містера Піта Кроулі. Там дівчина потрапила в центр смішних інтриг. Ребекка поступово завойовує серце всіх Кролі – жіночої і чоловічої статі. Вона прикидається тихою і скромною, безкорисливою і відданою. У Піта Кроулі нема дружини, і він хоче одружитися з Беккі. Ребекка з часом довідалась, що грошима завідує молодий син Кролі Родон. Вони таємно одружуються і втікають, Беккі залишає листа для містера Піта, в якому сповіщає, що одружитися з ним не зможе.
Ребекка була терплячою з чоловіком, її турботливість зробила із запеклого гульвіси Родона щасливого і покірного господаря. Беккі разом з чоловіком їде до Бельгії, куди Родона посилають боротися проти Наполеона. Там  Ребекка зачаровує генерала, приймає подарунки і при живому чоловікові думає, що їй залишиться після його смерті.  Натомість Родон пристрасно її кохає. 
Коли закінчилась війна, Беккі з чоловіком приїздять до Парижу. Опинившись у столиці Франції, Ребекка посіла постійне місце у столичному аристократичному товаристві. Вона народила хлопчика, але дитині приділяла обмаль часу. Зрештою, вони знову повертаються до Лондона. Тітка Родона померла і весь спадок залишила його брату.
Усюди Беркі знаходила коханців. Одним з них був лорд Стайн, з яким вона кохалась за гроші. Родон покинув Беккі і попросив брата попіклуватись за сина – молодого Родона.
  Емілія, батько якої розорився через падіння курсу акцій, виходить заміж за Джорджа Осборна проти волі батьків. Теж їдуть у Брюссель, де чоловік приймає участь у війні. Джордж гине, Емілія дуже переживає і зберігає пам’ять про нього, не помічаючи благородних вчинків закоханого в неї Доббіна Зрештою, вона виходить заміж за її прихильника містера Доббіна. 
Ребекка ходить до церкви, її прізвище можна знайти в усіх доброчинних списках, але їй так і не довелося стати леді Кроулі.
Автор не засуджує жодної з героїнь. Він вважає, що причиною всьому є суспільство, яке створило такі умови для життя. Герої – лише учасники Ярмарку, де все продається і купується. Вони є ляльками ярмаркового театру маріонеток, дуже схожі на живих людей. Ці маріонетки рухаються не з власної волі, а відповідно до того, за яку ниточку смикав їх лялькар в образі автора.
Таким чином, У.Теккерей вкладає у вислів Шекспіра „Світ – театр, люди - актори” інший смисл – „Люди - не актори, а маріонетки”.    
Заслуга письменника:
Тонко і переконливо показав, як війна, буржуазна конкуренція, конфлікти в різних сферах соціально-політичного життя впливають на життя людини.
	У.Теккерей не був лише песимістом. Світлі настрої переважають у його більш пізніх творах, серед яких найбільш характерним є роман „Ньюкоми”. Це роман – сімейна хроніка, яка розкриває долі кількох поколінь однієї родини. В романі подається картина життя аристократичних і буржуазних кіл англійського суспільства

4.Майстерність Теккерея – романіста. 
-	Тема народу не знайшла широкого художнього втілення;
-	Створив неперевершені зразки сатири, які становлять особливу цінність його реалізму;
-	Не змалював позитивного героя (подібно Г.Флоберу);
-	Структура роману визначається майстерним переплетінням окремих людських доль, роман розгортається цікаво і напружено;
-	Побудова роману природна, як природний плин людського життя;
-	Найчастіше вживана барва в палітрі художніх засобів – іронія;
-	Автор розвінчує всі сфери буржуазно-аристократичного існування: кохання, подружнє життя, стосунки батьків і дітей, приятелів;
-	Оригінальність епітетів, вільне володіння живою мовою.

Питання для самоконтролю:
1.	Чому В.Теккерей стоїть в одному ряду із Ч.Діккенсом, але значно поступається славі сучасника?
2.	Чому В.Теккерей назвав свій роман «Ярмарок суєти» «романом без героя»?
3.	В чому проявилася майстерність Теккерея-романіста?

Лекція 18. Американська поезія трансценденталізму. Уолт Уїтмен.

             1.Філософська течія трансценденталізму: витоки, характерні риси,
представники. 2.Уолт Уїтмен – поет-трансценденталіст.  3. Збірка У.Уїтмена “Листя трави”: назва, побудова, провідні мотиви, образ ліричного героя. 4.”Пісня про себе” – провідна поезія збірки. 5.Особливості творчого методу .Уїтмена.

1.Філософська течія трансценденталізму: витоки, характерні риси, представники.
Трансценденталізм (з лат. - той, що виходить за межі, даний поза досвідом) - самобутня релігійно-філософська й етична система, яка розвивала національну філософську традицію в США. Американські трансценденталісти поділяли думку І.Канта про апріорне знання, яке нібито одвічно притаманне свідомості і є умовою й основою для всякого досвіду. Вони вважали, що людська свідомість від народження - не tabula rasa (чиста дошка), не сприймали капіталістичного накопичення, протиставляли йому вищі духовні цінності, ставили в центрі Всесвіту людську особистість, наділену божественною душею, яка не визнає над собою ніякої влади, окрім закону „я”.
У 1836 році в Бостоні організується „Трансцендентальний клуб”, який очолював Р.Емерсон. Членами клубу були Г.Торо, М.Фуллер, Е.Олкотт, які прагнули втілити ідеї трансценденталізму на практиці (створення утопічного гармонійного суспільства (сільськогосподарська колонія Брук Фарм), заснування Конкордської школи філософії (спроба американських літніх курсів), видання часопису „Дейл” тощо).
У трактаті „Довір'я до себе” Ральф Емерсон писав, що людину треба цінувати не за багатства, а за особисті якості, нехай вона покладається на себе і шукає шляхи до правильного життя. У праці „Природа” він підкреслював, що з філософської точки зору Всесвіт поділяється на Природу і Душу.
Провідні риси трансценденталізму: самозаглиблення та „довіра до себе”, духовна незалежність, божественність людського „я”, рівність людей, заперечення насильства над особистістю, пантеїстичне сприйняття життя, заперечення культу збагачення, віра в існування „наддуші”, частинки якої містяться в кожній людині.
Трансценденталізм відіграв значну роль у становленні філософських засад пізнього романтизму США, був світоглядним та естетичним орієнтиром для Н.Готорна, Г.Мелвілла, У.Уїтмена. Незалежно від того поділяли американські романтики ідеї Емерсона і Торо чи ні, вони „відбивали їх безпосередньо чи опосередковано у своїй творчості”, „прогресивні думки, які містилися в творах і виступах трансценденталістів, не могли не впливати на американську творчу інтелігенцію”.
Отже,    трансценденталізм	світоглядне    та    естетичне    підґрунтя, літературно-філософський орієнтир митців США в 30-50 роки XIX сторіччя.
2.Уолт Уїтмен – поет-трансценденталіст. 
Уолт Уїтмен - американський поет, оригінальний мислитель, публіцист, критик, прозаїк, автор відомої книги "Листя трави".
Предки поета були вихідцями з Голландії. Народився він 31 травня 1819 року в бідній фермерській родині в селищі на острові Лонг-Айленд (неподалік від Брукліна). У багатодітній сім'ї було дев'ятеро дітей, серед яких Уолт був старшим. Разом із братами він допомагав батькові. Деякий час (1825-1830) відвідував бруклінську школу, але син теслі не міг здобути хорошу освіту. Здебільшого Уолт Уїтмен займався самоосвітою. Серед його улюблених письменників - імена Шекспіра, Діккенса, Жорж Санд, Беранже, Купера,
Трудова біографія Уїтмена налічує багато професій: розсильний, друкар-складальник, учитель, журналіст, редактор провінційних газет, тесля, санітар під час війни між Північчю та Півднем. Уолт Уїтмен любив подорожувати. За свідченням біографів, він пішки пройшов через 17 штатів. Його любов до усамітнення дивувала оточуючих.
До 36 років Уїтмен не створив нічого визначного. Він був звичайним автором традиційних віршів. У літературне життя Америки Уолт Уїтмен прийшов пізно. За словами В. Мацапури, з'явився несподівано „на поетичному парнасі” і „не мав періоду школярства”.
Щоб зрозуміти унікальність появи нового таланту, одні дослідники вдаються до містичних пояснень, інші - вказують на велику підготовчу роботу, що знайшла відбиток у записниках Уїтмена. 
„Загадка” „Листя трави” стає не такою загадковою, якщо знати підготовчу роботу Уїтмена: записну книжку кінця 40-х років, де можна розрізнити нариси „Листя трави”, сповнені антирабовласницького революційного пафосу вірші 50-го року, перехідні від його ранньої традиційно-романтичної манери до стилю дійсно уїтменівського.
У1850 р. було надруковано декілька поезій Уїтмена, зокрема „Європа”. Перші вірші були лише провісником народження оригінального, самобутнього поета, котрий сміливо заявив про себе у збірці „Листя трави”, перше видання якої вийшло в Нью-Йорку у 1855 р. Цей рік поділив життя Уїтмена на два етапи: до і після появи збірки. Сучасникам і навіть читачам наступних поколінь вона видається незвичайною, її космізм, філософічність, оригінальне світобачення, нетрадиційна форма віршів вражають і приголомшують. 
Починаючи з 1874 р., Уолт Уїтмен бореться з тяжкою недугою; у 54-річному віці його розбив параліч, і до кінця життя він уже не міг позбавитися хвороби. Прикутий до ліжка, письменник продовжує писати. Останнє найповніше видання (1892 року) вважається „виданням смертного ліжка”.
Великий вплив на формування світогляду Уїтмена мала філософія трансценденталізму. Р.Емерсона він величав своїм „Учителем”. Політичні, філософські, естетичні погляди письменника знайшли відображення у „Листі трави” - книзі його життя.
У роки формування Уїтмена як поета велику роль у суспільному житті Америки відігравав аболіціонізм - рух за скасування рабства негрів. Аболіціоністські погляди Уїтмена також відчутні в "Листі трави".
Уолт Уїтмен - гуманіст з великої літери. Гуманістичне ставлення до навколишнього світу почало формуватися в його душі ще з дитячих років під впливом Біблії. Цю книгу читали в батьківській оселі щодня, знали її напам'ять. Можливо, звідси беруть початок такі ідеї творчості письменника, як ідея рівноправності всіх людей, віра у братерство народів і невичерпність людського генія.
Зазначимо, що творчість Уїтмена, будучи віхою у розвитку американської поезії XIX століття, по-своєму відгукнулась на американський романтизм. Адже Уїтмен виступив в епоху, коли романтизм „изживал себя частью в бесплодных подражаниях эпигонов, частью в претензиях на философичность у бостонских поэтов”. Поет намагався боротися з „обветшалой эстетикой романтизма”. Він оспівав красу простого життєвого факту, який і був для нього ідеалом краси. Ідеал - це і є сама дійсність, така, якою вона постає перед людиною, поетом, її він і прагне виразити. Все інше - для нього лише "орнаменти", умовності, яким не повинно бути місця в поезії. 
Уїтмен полемізував з романтизмом і у віршах, і в газетних виступах. Ця полешка оновила американську поезію, навчила її новим способам вираження, але у своїх поглядах на американську дійсність, на перспективи розвитку американського суспільства. Уїтмен залишався романтиком, і риси романтизму відчутні в його творчості, незважаючи на всі його заперечення „романтичного в поезії”. 
Читання творів Уїтмена - праця, але праця творча, яка звеличує душу людини. Поет писав: „Читач повинен брати на себе свою частину роботи - тією ж мірою, як я виконую свою”. Уолт Уїтмен у книжці „Листя трави” прагне  „не так утвердити або розвинути ту чи іншу тему”, як ввести читача в атмосферу цієї теми, її думки, щоб звідси читач сам „рушив у свій політ”.
Критики одностайні у думці, що в Америці важко знайти письменника, який був би таким щирим і серйозним у пошуках життєвих цінностей, яким був У. Уїтмен. Джерело і пафос всієї його поезії, за словами А. Градовського, закодовані у тріаді: „Що є людина? І що - я? І що - ти?”.
Проте перше видання збірки Уїтмена "Листя трави" у 1855 році сучасники зустріли негативно, труднощі супроводжували і кожне прижиттєве перевидання збірки поета. Уїтмен тривалий час залишався для переважної більшості американських читачів незрозумілим; хоч одне з тверджень американських критиків не потребувало доказів - це те, що Уїтмен - поет глибоко релігійний, містичний.. 
І все ж, хоча Уолту Уїтмену доводилося терпіти матеріальні нестатки і негативне ставлення критиків, ім'я його користувалося популярністю. Визнання до поета прийшло раніше в Англії ніж на батьківщині. Там у нього з'явились шанувальники. У 1870 році була надрукована книга Енн Гілкрайст „Жінка міркує про Уолта Уїтмена”.
Енн Гілкрайст була вдовою відомого англійського літературознавця, сама писала книги. Збірка „Листя трави” Уолта Уїтмена зворушила її до глибини душі, вона покохала поета і написала йому листа. Вони почали листуватися. Енн Гілкрайст мріяла про шлюб з американським поетом. Письменник попереджав закохану жінку, що не треба плутати Уолта Уїтмена - героя збірки, з Уолтом Уїтменом - людиною. В поезіях вона побачила безстрашного, агресивного, самовпевненого, вільного від умовностей, чуттєвого, шляхетного чоловіка-красеня. В житті він був іншим: ніжним, лагідним, часом сором'язливим і скромним. Поет написав до англійки: „Дорогий друже, дозвольте мені зробить деякі попередження стосовно себе - і Вас також. Не слід будувати у своєму уявленні невиправданий, безпідставний образ, нарікати на нього, а тоді безоглядно присвячувати йому всю свою люблячу душу. Справжній У.У. -людина дуже проста, і вона не варта такої відданості”.
У молодості Уолт Уїтмен мав шість футів (фут - 30,48 см) на зріст; статура була стрункою, проте не атлетичною. Здоров'я й сили не бракувало. Він рано посивів. Американець почав старіти, як тільки погіршилося його самопочуття в роки Громадянської війни. Після паралічу (1873 рік - інсульт) Уїтмен зразу зробився старим; здоров'я, сила, енергія залишили його, проте він, як раніше, був оптимістом.
Коли Енн приїхала у 1876 році до США і зустрілася з поетом, вона відразу збагнула, що вони зможуть бути лише друзями. Упродовж двох років Енн з дітьми мешкала у Філадельфії, Уолт Уїтмен - у Кемдені, передмісті Філадельфії. Він часто навідувався до Гілкрайстів. У 1879 році Енн покинула США. Вона пішла з життя раніше за Уїтмена. У кінці 1885 року її син, Гілберт, повідомив поета про смерть Енн Гілкрайст. Славетний американець у жалобі відповів: «...Нічого зараз не залишилось, крім спогадів про милу й багату душею людину... Я не можу сьогодні писати, я повинен залишитися наодинці і думати”.
Уїтмен  присвятив  Бнн  Гілкрайст  вірш,   що  починається  рядками:  „Мій шляхетний друг, чарівна жінка, мій люб'язний вчений...”. У книзі М.Мендельсона вміщена картина Гілберта Гілкрайста: „Уолт Уїтмен, Енн Гілкрайст і її дочка Грейс”.
У Кемдені, в будинку, де мешкав поет останні свої роки, і де він помер, є музей. Тут зберігається усе, що пов'язане з його життям і творчістю.
3. Збірка У.Уїтмена „Листя трави”: назва, побудова, провідні мотиви, образ ліричного героя.
Збірка Уолта Уїтмена „Листя трави" посідає важливе місце серед поетичних надбань світової літератури. Творчий доробок поета приваблює читачів різноманітністю тематики, оригінальністю стилю, широким жанровим діапазоном.
Вірші, поеми, які входять до збірки не мають традиційного сюжету. Л. Герасимчук слушно зазначив: „...Циклічність (народження - праця - смерть -безсмертя) властива і всій книжці в цілому, і найголовнішим її складникам.... Поза увагою поета не залишаються ні звичайнісінькі картини американських буднів, ні соціальна трагедія расової нерівноправності, жодна з найважливіших подій у європейській історії XIX ст.”
 „Листя трави” - збірка, яка прославила ім'я письменника За життя поета вийшло дев'ять видань цієї книги. Перше її видання (1855) він набрав власноруч. Воно було здійснене на кошти автора, без вказівки на його ім'я. Книга містила 12 віршів і поем без назви. Але тут був його портрет і згадувалось про те, що права на видання має Уолт Уїтмен. На обкладинці домінував зелений колір. „...Це прапор моїх почуттів, зітканий із зеленої тканини - кольору надії”, -пояснював У.Уїтмен.  „Листя трави” - це переважно спроба передати мою власну емоційну та особистісну природу...спроба деталізовано від початку до кінця відтворити Особу, людське єство (мене самого в другій половині XIX сторіччя в Америці) і зробити це вільно, вичерпно і правдиво”, - писав поет.
 У Леся Герасимчука читаємо: „...Якщо спробуємо визначити суть книжки „Листя трави”, то можна сказати: її тема - це сам Уолт Уїтмен, сюжет - людина і Всесвіт, ідея - вічне і неухильне торжество людини. Може, це звучить надто узагальнено, але ж саме таким був задум автора”.
Упродовж усього життя з кожним черговим виданням поет поповнював збірку, залишаючи символічну назву „Leaves of Grass”, яка могла перекладатися по-різному – „листя”, „стебла”, „паростки”, „аркуші” трави. Третє видання (1860) налічувало вже майже 100 віршів. Дев'яте (1892) - 400 поезій різного обсягу. 
Твори, які ввійшли до збірки, автор поділяє на 15 циклів. До кожного входять поезії, об'єднані за певними темами. Цикли мають відповідні назви: „Присвяти” (оспівування простої окремої особистості, людей різних професій; розкриття очевидних істин життя), „Діти Адама” (показ гармонії фізіологічного і духовного в людині; оспівування краси людського тіла, фізичного і платонічного кохання), „Аїр благовонний” (розкриття ідей демократії; тема дружби, братерства, любові), „Перелітні птахи” (оспівування сили, можливостей молодого покоління; заклик до нового життя; сподівання на зміни в суспільстві), „Морські течії” (філософсько-пейзажна лірика), „При дорозі” (антирабовласницькі мотиви; незмінні картини життя), „Барабанний бій” (події Громадянської війни в США 1861-1865 p.p.; роль поета і поезії в роки війни), „Пам'яті президента Лінкольна” (вірші, присвячені президенту Лінкольну), „Осінні ручаї” (тема свободи, життя і смерті; проблема екології; мотиви повстання), „Шепіт божественної смерті” (безсмертя після смерті), „Від полудня до зіркової ночі” (музика кохання; негаразди життя; революція в Іспанії; „ніч, сон, смерть і зірки”), „Пісні розставань” (щасливе майбуття; схід і захід життя), „Дні семидесятиліття” (сенс щастя; підведення підсумків життя; мотиви самогубства; тема справжніх переможців), „Прощавай, моє Натхнення!” (оспівування сили поета, смерті в ім'я свободи, безсмертя і добра), „Ехо минулих літ” (відречення від небажаних фактів; визнання й оспівування життя, в якому люди стали рівноправними).
У збірці „Листя трави” наявні наскрізні теми й образи. Виділимо такі наскрізні теми: Людина - Особистість - Жінка - Чоловік; життя і смерть; Тіло і Душа; війна; Демократія; Природа; щастя. Серед наскрізних образів можемо виділити такі: Життя, Смерть, Сонце, Море, Повітря, Земля, Кохання. 
У поезіях „Одне я співаю”, „Коли я міркував в тиші”, „На кораблях в океані”, „Історику” (цикл „Присвяти”) Уолт Уїтмен визначає зміст збірки, вдається до визначення образів „Листя трави”: „пою я войну”, „жизнь, безмерную в страсти”, „Человека Новых Времен”, „войну, куда более долгую и великую, чем любая другая”, „изменчивое счастье”, „песню битвы”, „Тело и вечную Душу”. Свою книгу автор називає „поемою”, порівнює її з кораблем – „одиноким парусником, рассекающим эфир, бегущим к неизвестной цели, но всегда уверенным”.
Спеши, спеши, моя книга!
Раскрой свои паруса, утлое судёнышко, над величественными волнами.
Плыви всё дальше и пой, во все моря, через безграничную синь, неси мою песню...
У поезіях „Штатам”, „Народжений на Поманоці” (вірші 3,4,14,18), „Чую, співає Америка” (цикл „Присвяти”), „Для тебе, Демократія”, „Пісня різних професій”, „Наснилося мені місто”, „Я бачив дуб в Луїзіані” (цикл „Аїр благовонний”), „Піонери! Піонери!” (цикл „Перелітні птахи”), „Європа”, „Бостонська балада”, „Нашим штатам” (цикл „При дорозі”) відчутні політичні мотиви (підтримання ідей Демократії, мрії про утопічне місто, сподівання на нове життя, в якому всі будуть рівноправними, ототожнення сили й величі Штатів з впливом релігії). Автор розкриває проблему культурного й економічного розвитку Америки, її становища на міжнародній арені. 
Ліричний герой Уїтмена закликає до боротьби, до зміни життя на краще, пропонує брати приклад з країн, які прийняли ідеї демократії, беззаперечно вірить у свободу, проголошуючи:
Свобода! Пусть другие не верят в тебя,
но я верю в тебя до конца.
Поет критично ставиться до керівництва Америки, прагне довести думку, що віра має велике значення для досягнення успіху в будь-якій сфері життя, а особливо - для перемоги.
Я стою в стороне и смотрю, и меня глубоко изумляет, 
Что тысячи людей идут за такими людьми, которые не верят в людей.

Оспівуючи просту окрему особистість,  змальовуючи людей різних професій, розкриваючи очевидні істини життя, Уїтмен залишає за читачем право вибору:
Ты уже не будешь брать все явления мира из вторых или третьих рук,
 Ты перестанешь смотреть глазами давно умерших или питаться книжными призраками, 
И моими глазами ты не станешь смотреть, ты не возьмёшь у меня ничего, 
Ты выслушаешь и тех и других и профильтруешь всё через себя.
Погляд на людське тіло в поезії Уїтмена нагадує ставлення до нього древніх греків, що не було характерним для літературної традиції XIX ст. Не випадково пуританська Америка не сприйняла його. Романтики оспівували людську душу, Уїтмен оспівав гармонію душі і тіла. Найбільш яскраве вираження ця тема знайшла у циклі „Діти Адама”.
Поезії „Про тіло електричне я співаю”, „Час безумству и щастю”, „Одного разу, коли я проходив містом”, „Коли я, як Адам” оспівують красу людського тіла, вільного кохання, фізичних стосунків між чоловіком і жінкою.
У поезії „Про тіло електричне я співаю” Уїтмен намагається дати відповідь на запитання:
Иль тело значит меньше души?
И если душа не тело, то что же душа?
Перед читачем постає проблема краси чоловічого і жіночого тіла, співіснування тіла і душі. Автор намагається показати довершеність і чоловічого, і жіночого тіла шляхом зіставлення: основна якість чоловічого тіла - сила („умелые сухожилья и нервы”, „слои грудных мускулов”, „упругое м’ясо”, жіночого - ніжність (якщо відчуваєш „божественный нимб” жіночого тіла, то „все книги, искусство, религия, время, страх ада - всё исчезает”). Жінка має перевагу, бо вона - мати, початок інших початків.
Своєрідне трактування природи, ставлення до стихії води, вітру, землі становить найголовнішу прикмету мистецько-філософського світогляду Уолта Уїтмена. Цикл „Морські течії”, цикл „Осінні ручаї”, цикл „Від полудня до зіркової ночі” - ніби чарівні казки, які оспівують красу справжнього кохання, музику природи. 
Розповідаючи історію двох закоханих пташок, ліричний герой Уїтмена розуміє, що все в природі сповнене коханням: море, місяць, ніч, земля, зірки, нічні пісні, темрява, безодня, луна, ліс, поле. Але ці привабливі картини втрачають сенс без коханої, бо не можуть її ні повернути, ні замінити.
Вернись, любимая! Слышишь, я здесь!
Этой созревшей песней я говорю тебе, где я.
Этот ласковый зов обращаю к тебе, к тебе.
Ліричний герой, який став випадковим свідком втрати самотнього птаха, „одиноким слушателем” його благань, усвідомлює своє призначення в житті. Після цієї події його слова починають перетворюватися на вірші, пісні.
Уїтмен оспівує музику Природи, уміння відчувати цю музику. Автор впевнений: якщо людина здатна відчувати „мерцанье холодных вод”, „тающий мартовский снег”, „бегущий ручей”, „запах сирени”, чути всі ці звуки, то на світ вона дивиться іншими очима, сама прагне по-іншому розмовляти, цінує „звучность, размеренность, стройность и божественный дар говорить слова”. Музика Природи – „первозданная песня Земли”, тільки після неї з'явилися інші пісні, які співає і створює людина. Музика здатна зробити все: підняти на боротьбу, заспокоїти, змусити плакати і сміятися, вчить пізнавати світ. Ліричний герой Уїтмена завжди знаходиться в пошуках нових пісень, нової музики, звуків, а головне - у пошуках музики душі.
Хрестоматійними стали вірші Уїтмена, присвячені пам'яті президента Лінкольна, убитого найманцем. Для поета він був символом демократії, улюбленим президентом. Вірші „Біля  берегів голубого Онтаріо”, „О Капітан! Мій Капітан!” пронизують мотиви жалю і туги. Уїтмен, передаючи почуття всіх американців, сумує, але не докоряє смерті:
Я плакал и всегда буду плакать -всякий раз, как вернётся весна...
У поезіях цього циклу втілені елементи романтичного світобачення з
властивим Уїтменові космізмом. Важливу роль у структурі віршів   відіграють образи - символи: Америка - корабель, Лінкольн -Капітан і батько.
О Капитан! мой Капитан! сквозь бурю мы прошли,
Изведан каждый ураган, и клад мы обрели,
И гавань ждёт, бурлит народ, колокола трезвонят,
И все глядят на твой фрегат, отчаянный и грозный!
Тема війни знайшла відображення у циклі „Барабанний бій”, циклі „Дні семи десятиліття”. Автор оспівує людей, які надають медичну допомогу пораненим, лікуючи не лише тіло, а й душу; розкриває проблему смерті.
Зазначимо, що у поезіях інших циклів Уїтмен захоплюється смертю, яка приносить „уверенность и душевный покой”. Але у віршах даного циклу поет розуміє її безглуздість, непотрібність - під час Громадянської війни помирають юнаки.
Не забуду, как солнце взошло, как я поднялся с холодной земли и одеялом плотно укрытое тело солдата Схоронили там, где он пал..
 	У поезіях останніх циклів Уолт Уїтмен намагається підвести підсумки 
життя, критично поглянути на прожиті роки. Вкотре він висловлює думку, що земля - це чудо, саме життя - чудо, Природа - жива істота, яка має душу, а все, що існує - ідеальне: „Не вижу я несовершенства вселенной”.
У поезіях „Багато, багато часу пізніше”, „Осцеола” (цикл „Прощавай, моє Натхнення!”) Уолт Уїтмен прощається зі своїм Натхненням:
Я ухожу, а куда - и сам не знаю,
Не знаю, что ждёт меня впереди, не знаю,
встретимся ли мы с тобою.
Для поета ніч - це смерть, день - життя. Ліричний герой Уїтмена сподівається, що Натхнення, пройшовши з ним пліч-о-пліч упродовж життя, залишиться з ним і після смерті. Вони разом підуть у Безсмертя.
Як бачимо, проблематика збірки „Листя трави” досить широка. У поезіях постають такі проблеми: культурного й економічного розвитку Америки; братерства народів, націй; значення війни, повстання для змін у житті суспільства; науки і релігії; еволюції життя; смерті і безсмертя; рівності чоловіка і жінки; краси людського тіла; гармонії фізичного і духовного в людині; взаємозв'язку, взаємодії людини і Природи; розуміння читачами віршів, думок автора.
4.”Пісня про себе” – провідна поезія збірки.
Ключове місце у книзі належить поемі „Пісня про себе”, що, за словами В.Мацапури, стала своєрідним маніфестом автора. 
„Пісня про себе” не має сюжету в загальноприйнятому значенні цього терміна. Але вона, як і книга в цілому, має ліричний центр: рух думок, почуттів об'єднує образ ліричного героя. Суб'єкт оповіді – „Я” - близький постаті творця книги, але не тотожний їй. „У мене є лише один центральний образ - узагальнена людська особистість, типізована через самого себе, - писав Уїтмен. - Але моя книга примушує мене, навіть робить абсолютно необхідним для кожного читача поставити себе на головне місце, зробитися живим джерелом, головною діючою особою, яка переживає кожну сторінку, кожне почуття, кожен рядок.”
Поетичне „Я” Уїтмена постійно перевтілюється в інших людей, явища природи, є представником „усіх епох і всіх земель”, має узагальнений філософський характер: „лоцман играет в кегли”, „охотник крадётся за дичью”, „дьяконы стоят пред алтарём”, „прядильщица ходит взад и вперёд”, „фермер выходит пройтись в воскресенье”, „тело калеки привязано к столу хирурга”, „девушку - квартеронку продают с молотка”, „полисмен обходит участок”, „юнец управляет фургоном”, „негры машут мотыгами на сахарном поле”, „подросток слушает музыку дождя”, „знаток озирает картины на выставке”, „дирижер отбивает такт в оркестре”, „разносчик потеет под тяжестью короба”, „невеста оправляет белое платье”, „проститутка волочит шаль по земле”, „президент ведёт заседание совета”, „плотники настилают полы”... – „и все они льются в меня, и я вливаюсь в них, и все они - я, из них изо всех и из каждого я тку эту песню о себе".
5.Особливості творчого методу У. Уїтмена.
Особливості індивідуального стилю Уолта Уїтмена:
•	схожість образів ліричного героя і творця збірки;
•	поєднання    конкретного,    чуттєво    образного    плану    і    плану
абстрактного, філософського значення;
•	змалювання життя в контрастах (протилежність образів);
•	створення своєрідних „каталогів” (переліку чогось, конкретизації);
•	дія музичного принципу на всіх рівнях поетичної композиції;
•	форма вірша - верлібр;
•	внутрішній і зовнішній ритм;
•	поступове наростання емоційної напруги;
•	використання прийомів ораторського мистецтва (риторичних запитань,
окличних речень, звернень);
•	космізм;
•	схильність до символіки.

Питання для самоконтролю:

1. Визначте риси і назвіть представників течії трансценденталізму.
2. Коли Уолт Уїтмен прийшов у літературне життя Америки?
3. Ким стала для Уолта Уїтмена англійська письменниця Енн Гілкрайст?
4. Назвіть наскрізні теми і образи збірки Уїтмена „Листя трави”.
5. Розкрийте образ ліричного героя у вірші „Пісня про себе”.

Лекція 19. Шарль Бодлер – предтеча символізму.

1. Життєвий шлях Ш. Бодлера. 2. Збірка “Квіти зла” – вияв протиставлення Добра і Зла. 3.Символічний зміст поезій Ш.Бодлера. 
4. Новаторство поета.

1. Життєвий шлях Ш. Бодлера.
Артюр Рембо писав: „Бодлер... – це король поетів, справжній Бог”. Бодлер стоїть біля витоків французького символізму. Сам поет вважав себе пізнім романтиком, а історія літератури визнає його предтечею символістського світосприйняття і митцем, у творах якого відображений декадентський умонастрій кінця ХІХ ст.
Більшість сучасників називала Бодлера аморальним, небезпечним богохульником, напівбожевільним. А поет Теодор де Басквіль говорив про нього інше: „Якщо можна назвати людину приємною, то у найбільшій мірі це стосується Бодлера. Погляд його сповнений життям і думкою. Коли я слухав його швидку, вишукану мову, мову справжнього парижанина, мені здавалося, що з очей моїх спадає пов’язка, що переді мною відчиняється безмежний світ мрій, образів ідей, величних пейзажів...”
	Доля подарувала Шарлю П’єру Бодлеру всього 46 років, позначивши печаткою вже при  народженні. Коли 9 квітня 1821 р. він народився, його батькові, Жозефу Франсуа Бодлеру, було 62 роки, а матері, Кароліні – 28. Батько помер, коли Шарлю не було ще й 6 років, але на все життя в душі Бодлера залишилося тепле дитяче почуття до батька, що межувало з поклонінням. Він любив згадувати шляхетного сивого старого з красивим ціпком у руці, який гуляв з сином Люксембурзьким садом і пояснював символіку численних статуй.
	Але психічна травма, яку митець отримав у дитинстві, полягала не в ранньому сирітстві, а у „зраді” матері, яка через рік після смерті чоловіка знов вийшла заміж за 39-річного генерала Опіка. Відвертий, чесний і дисциплінований, Опік все ж таки не був звичайним солдафоном, хоча й зовсім не знався на мистецтві. Бодлер до самої смерті вітчима не пробачив йому, що той „забрав” у нього матір. Але повторне одруження було ще не єдиною „зрадою” Кароліни Бодлер: у 1832 р. 11-річного Шарля віддають в інтернат при ліонському Королівському коледжі, бо сім’я перебралася саме до Ліона. Тут і проклюнулися почуття, що псували життя Бодлера - образа, ревнощі, ненависть.
	Ліонській період життя тягнувся до Парижа. Шарль закінчив коледж Людовіка Великого і, отримавши ступінь бакалавра, відчув, що не хоче більше продовжувати навчання. Це був акт протесту і звільнення – він вирішив стати „творцем”. Він приятелював з молодими літераторами і навіть насмілився заговорити на вулиці з самим Бальзаком. Юнак не уникав сумнівних знайомств, вів богемне життя. В результаті хвороба „сифіліс” на все життя стала причиною нервових зривів, фізичних недомагань, депресії.
	Налякана поведінкою Шарля, родина Опік вирішує відправити його в далеку мандрівку. Юнака посадили на корабель, що відпливав до Калькутти, однак в Індію Бодлер так і не потрапив. Він витримав 5 місяців на борту корабля і відмовився пливти далі. У лютому 1843 р. він знов опинався у Парижі, де його батьківській спадок – 100000 франків. Ці гроші він витрачає надто швидко і безоглядно – на розваги, повій, на створення іміджу денді. Бодлер усіма можливими засобами намагався вразити своїми зовнішнім виглядом: оксамитовий камзол, як у венеціанських патриціїв, гарний фрак з циліндром на голові, вільна блуза, яку він вважав новою власною формою дендизму. 
	Хоча елегантна зовнішність і манери Бодлера справляли враження на жінок, він не намагався завести серйозні стосунки з порядною жінкою. Хоча була Жанна Дюраль, статистка одного з паризьких маленьких театрів. 
	Протягом 20 років вона була його постійною коханкою, хоча не відзначалась ні красою, ні розумом, ні талантом. У ставленні Бодлера до цієї дивної жінки відчувається  не лише характер поета, а й його сприйняття проблеми зради: вона постійно зневажала літературну діяльність Шарля, постійно вимагала у нього гроші, зраджувала при будь-якій нагоді, але Бодлер доглядав за нею, пізніше розбитого паралічем, забезпечував матеріально і був поруч до самої смерті. Саме з цією жінкою пов’язана величезна кількість віршів у збірці „Квіти зла”. 
	Літературна діяльність Бодлера починається у 40-і роки. Він публікує статті та окремі вірші, брошури. У цей момент вже написана частина поезій, що увійшли пізніше до складу його збірки, але вперше митець заявив про себе як літературний критик.
	У середині 1844 р. сталася подія, яка підірвала душевний настрій Шарля – він був визнаний людиною неблагонадійною, яка потребує опіки і нагляду. Причиною стала наркотична залежність Бодлера і його ставлення до отриманого спадку (половину грошей він вже отримав на розваги). Родичі вимагали перед владою офіційні опіки. Таким опікуном став нотаріус Ансель, який вів грошові справи Бодлера і видавав йому певну суму щомісячно.
	У 1846-1847 рр. Бодлер відкрив для себе Е.По, талант якого вважав спорідненим за духом. Перекладав новели Е.По французькою мовою. 
	Останні роки життя поета були сумними. Оточений неймовірною самотністю і сумом, він встиг написати небагато, в тому числі 50 „віршів у прозі”. Збірка „Квіти зла”, що вийшла у 1857 р., зробила Бодлера відомим: вона спричинилася до судового процесу проти поета зі звинуваченням в „аморальності”. Бодлер змушений був вилучити з першого видання 6 поезій. У 1861 р. вийшло друком друге видання книжки, доповнене 35 новими поезіями.
	У 1862 році на повний голос „заговорила” давня хвороба Бодлера – почастішали напади запаморочення, жару безсилля, майже божевілля. Він практично нічого не пише, одягнений в лахміття, годинами ходить вулицями, намагається „загубитися” у натовпі. У 1864 р. без грошів’я спонукало Бодлера поїхати до Брюсселю читати лекції і домовитися про видання своїх творів. Лекції успіху не мали.
	4 лютого 1866 р., коли під час відвідання церкви Сен-Лу в Намюрі Бодлер знепритомнів, у нього виявляють ознаки паралічу, часткову, а пізніше і остаточну втрату здатності говорити. У липні його перевозять до Парижу, де він і помер  31 серпня 1867 р.
Етапи творчості Ш. Бодлера

  
           І                                                                      ІІ                                                             ІІІ
(1845 - 1848)                                                (1848 - 1852)                                    (1852 - 1856)                                          
статті про                                                   задум збірки                                        остаточний             
живопис                                                     „Квіти зла”                                    варіант книжки                                                                                                                           

	У духовній біографії Бодлера важливе місце займає його літературна творчість кін. 40-х – І пол. 50 р., коли він експериментує у прозі (новела „Фанфарло”, - 1847) і в драматургії (чернетка п’єси „П’яниця” - 1854), пише нотатки про художні виставки і береться за переклади творів Е. По. Крім перекладів віршів і прози американського митця, Бодлеру належать два літературно-біографічні нариси про нього: „Едгар Аллан По, його життя і творчість” (1852) і „Нові нотатки про Е. По” (1857).  
	Творчість Бодлера справила вплив на таких символістів, як П.Верлен, А.Рембо, С.Малларме, модерніста М.Пруста та ін. Учителем Бодлера називали Верлен, Малларме, Рембо, Пруст, Елюар, Рільке. Про нього писали І. Франко, Л. Українка, В. Стефаник. В Україні твори перекладали П. Грабовський, М. Драй-Хмара, М.Зеров, І.Драч та ін.
 2. Збірка “Квіти зла” – вияв протиставлення Добра і Зла.
Літературну долю Бодлера визначила його єдина поетична збірка „Квіти зла”. Задум збірки визрів у автора досить рано: в „Салоні 1846 року” автор згадує про намір випустити книгу віршів. А через 2 роки у пресі з’являється повідомлення, що Бодлер готує до друку збірку „Лімби”. У 1851 р. під цим заголовком  в одній із газет друкується цикл із 11 віршів, і, нарешті, в 1855 р. респектабельний журнал „Ревю де Дю Монд” публікує 18 віршів поета. Це був безумовний успіх. До Бодлера прийшла популярність, хоча ще ледве помітна, але її було досить, щоб у грудні 1856 р. модний видавець Огюст Пуле-Малассі купив у нього права на „Квіти зла”. Всього через півроку книга вийшла у світ. В одному з листів Бодлер писав: „У цю жорстоку книгу я вклав увесь свій розум, усе своє серце, свою віру і ненависть”.
Назву збірки поет шукав довго, зате виявилася напрочуд місткою і виразною, адже сфокусувала в собі не лише суперечності епохи, а й протиріччя самого Бодлера. Назва збірки підкреслює головну думку – привабливість зла для сучасної людини. У стислій формі передано сприйняття поетом сучасного світу як царства зла й водночас його власне бачення цієї сумної реальності. Збірка трактувалася сучасниками як поетизація аморальності. Але сам Бодлер стверджував, що книгу треба оцінювати цілісно, лише тоді з неї випливає жорстокий моральний урок.
Збірка „Квіти зла” створювалася поетом упродовж усього життя й увібрала все найкраще з його поетичної спадщини. У цьому плані вона схожа на „Листя трави” Уїтмена чи „Кобзар” Т. Шевченка. Збірка – цілісний твір, де всі частини й окремі вірші органічно пов’язані. Книга має посвяту, вступу і складається з 6-ти циклів, що об’єднані за проблемно-тематичним принципом. 
Ліричний герой Бодлера роздвоєний: він розривається між ідеалом духовної краси та красою зла. („Хвора муза”, „Ідеал”, „Гімн красі”). Тому вихідною позицією бодлерівської творчості є напружене протиставлення добра і зла, Бога і Сатани. Зло стало об’єктом художнього дослідження у Бодлера. Поет розглядає його як специфічну форму добра. Його не полишає надія на перемогу добра.
Двополюсність відчуття визначила композиційну структуру збірки, її основної частини „Сплін та ідеал”, яка відкривається трьома віршами („Благословіння”, „Альбатрос”, „Лет”), де утверджується божественна природа людини, яка з найбільшою повнотою втілена у постаті поета. Поет для Бодлера – безрідний і незрозумілий юрбою „чужинець”, якого вона мучить і ненавидить. На поеті – печать знехтуваності. 
Ця роздвоєність бодлерівського героя між добром і злом породжує почуття нудьги, прагнення вирватись у „невідоме”, спрагу безмежного. Від першої частини „Спліну та ідеалу” до заключної (вірші „Сплін”,  „Марево”, „Жага небуття”, „Годинник”) чітко простежується низхідна лінія, яка веде не від „спліну” до „ідеалу”, а навпаки, від „ідеалу”,  до „спліну”, від Бога – до Сатани.
Цикл „Сплін та ідеал”, як і в цілому вся збірка, - це лірична драма, де ідеалові протистоїть не сама дійсність, а „сплін ” – хворобливий стан, породжений цією дійсністю. Якщо в циклі „Сплін та ідеал” чіткими є романтичні тенденції, що виявляються у змальованих поетом суперечностях між дійсністю та ідеалом і їх протиставленні, то у віршах циклу „Паризькі картини” відчутний реалізм, де центр ваги переміщується на зовнішній світ, і Бодлер створює зразки урбаністичної поезії.
Поет зумів поглянути на місто по-новому. Головним для нього є не зовнішній вигляд міста, а те, як воно впливає на сучасну людину, яких метаморфоз зазнає людська душа у напруженому ритмі життя. Місто приваблювало і водночас відштовхувало, живило його загадковими соками й отруювало ядучими випарами. І. Бодлер оспівував цю цілющу і згубну вдачу.
У всіх віршах („Квіти зла”) протиставляються Добро і Зло. Бодлерівське добро  - це зовсім не християнська любов (до Бога чи до інших людей), це всепоглинаюча жага злиття з вічним і нескінченним світом – жага, що може бути задоволена лише тілесними засобами, які мають поза моральну природу. Два протилежні полюси – Добро і Зло, дух і плоть, Бог і Сатана – починають перетворюватись одне в одне. Сатана виступає як втілений голос плоті, але цей голос є тугою за неможливим, яка у свою чергу, може знайти хоча б якесь задоволення лише за допомогою матеріального. Тому бодлерівський Сатана не ангел, а передусім земне втілення Бога, а Бог – земний Сатана, ці дві „безодні” притягують і водночас відштовхують поета, і він завмирає між ними, зачарований і обійнятий жахом.
Поетові невідоме походження краси: можливо, вона зійшла з небес, а, може, піднялася з морської безодні. Але сама краса робить світ ближчим. Не випадково у передмові до „Квітів зла” Бодлер сформулював основний пункт своєї естетичної програми як „видобування краси із зла”.
Нерідко у Бодлера  слова і поєднання слів позбавляються точного логічного значення, спричиняючи несподівані асоціації, непевні уявлення, невизначені настрої.
Домінантами поетики збірки Бодлера „Квіти зла” є контраст і символіка. Ш.Бодлер є одним із зачинателів символізму, але у його творчості, зокрема у збірці „Квіти зла”, поєдналися романтичні і власне символічні елементи. Вірші у збірці мають здебільшого двопланову структуру, де на передньому плані – предмети, емпіричні явища, конкретні деталі, за якими ховається ідея, абстракція, що перетворює предметно-емпірічні образи в символи.
„Квіти зла”
(„Лесбіянки”, „Лімбо”, „Кола пекла”)

  Присвяти                                          Вступ                                  
 6 розділів
                                                                                                     - „Сплін та ідеал”
                                                                                                     - „Паризькі картини”
                                                                Усього  136                 - „Квіти зла”  
                                                                   віршів                       -  „Бунт” 
      -   „Смерть”                                     
3.Символічний зміст поезій Ш.Бодлера. 
„Альбатрос” (1841)  
Уперше вірш був опублікований у 1859 р. без другої строфи. Дата написання - 1842 року. Очевидно, він був написаний під час мандрівки Бодлера на острови Репотьон і Маврикій у 1841 р. На першому плані у вірші конкретні деталі, предмети:
	Щоб їм розважатись, веселий гурт матросів
	Серед нестримних вод розбурханих морів
	Безпечно ловить птиць, величних альбатросів,
	Що люблять пролітать слідами кораблів
	Альбатрос – величний птах, володар морських просторів, що супроводжує кораблі. А на полиці він має вигляд безпорадного птаха.
	На палубу несуть ясних висот владику.
	І сумлінно тягне він приборкане крило,
Що втратило свою колишню міць велику,
Мов серед буйних вод поламане весло
Поступово образ альбатроса переростає у романтичний образ – символ поета і його долі у людському вирі життя.
Поет подібний теж до владаря блакиті,
Що серед хмар, мов блискавка в імлі.
Але, мов у тюрмі, в юрбі несамовитій 
Він крила велетня волочить по землі.
Поет не знаходить розуміння серед людей і тому не може злетіти думкою. Композиційна єдність твору досягається за допомогою центрального образу альбатроса, що є образом-символом, тому і протиставляється тут реальний і символічний план вираження: альбатрос і матроси, поет і юрба. З образом альбатроса пов’язане все піднесене, він у центрі уваги, автор захоплюється ним і висловлює йому співчуття. У вірші протиставлені високе і низьке, небесне і земне, поезія і проза, у ньому висловлені гіркі роздуми автора про трагічний стан поета в суспільстві.
Вірш належить до циклу „Сплін та ідеал”. У ньому стверджується божественна природа людини, з найбільшою повнотою втілена у постаті поета.
„Гімн красі” (1860)
У збірку „Квіти зла” включено вірші, де оспівується краса. За Бодлером, краса і смуток нерозривні. Поета вабить образ жінки, якій смуток додає чарівності.  Але краса у Бодлера не вичерпується зображенням меланхолійної  жінки. Поет часто змальовував красу у вигляді символу.
„Гімн красі” належить до циклу „Сплін та ідеал” і вперше був опублікований у 1860 р. У вірші Добро і Зло розглядаються як джерело прекрасного. У ньому розповідається про багатогранність, місткість, неоднозначність поняття краси. Поет не стверджує, а розмірковує. Йому невідоме походження краси: 
Красо! Чи з неба ти, чи з темної безодні –
В твоєму погляді – покора і вина...
Але звідки б не походила краса – з пекла чи з раю – вона змінює життя.
Немає значення, чи з пекла ти, чи з раю,
Потворно вибредна, страхітлива й свята,
Як до безсмертностей, що я про них не знаю,
Але жадаю їх, відчиниш ти врата!
Краса посилає чуттєві закони, звуки, кольори. Вона ототожнюється з безмежністю. За Бодлером, найбільш повне своє втілення вона знаходить у поезії, тому що саме поезія виявляється привілейованим шляхом миттєво опинитися в раю.
„Падло” (1843)
Вірш з циклу „Сплін та ідеал”.
Людська природа цікавила Бодлера тому, що вона, на його думку, загнана в недосконалість: він хоче саме на цій землі мати рай.
У вірші Бодлер іноді спеціально і не без зловтішності виставляє напоказ шокуючі натуралістичні деталі (н-д, опис мертвої коняки).
Як та повійниця, палятина лежала,
Задериш ноги догори,
І черево гидке цинічно відкривала,
Немов казала: на, бери!
Натуралістичний опис мертвої тварини постійно супроводжується прекрасними картинами природи. Протилежності у вірші доводяться до кращої поляризації: життя-смерть, кохана жінка – мертва тварина.
У вірші оспівується вічність духовного порівняно із смертністю матеріального. Цей задум чітко простежується в останній строфі вірша:
Після останнього причастя, моя мила,
Під володіннями трави,
Коли поглине вас безжалісна могила,
Такою будете і ви!
Красо, скажіть тоді черві, що підло рине
З цілунками на вашу грудь,
Що ваші форми я зберіг, моя богине,
Зберіг мого кохання суть!
Оспівування вічності прекрасного, кохання звучить у Бодлера своєрідно, у зухвало-парадоксальних тонах.
„Авель і Каїн” (1848-1852)
Вірш пов’язаний із романтичною традицією в літературі. Відома драма Байрона „Каїн”, вірш Генри Восна „Кров Авеля”. 
Міф про Каїна та Авеля у Бодлера трактовано не абстрактно, як у його попередників, а конкретно-історично. Написаний після революційних подій 1848 року, включений до циклу „Бунт”, вірш є прямим закликом до бунту. Поет брав участь у барикадних боях, але керувався передусім емоційним імпульсами, а не тверезим політичним світоглядом.
Вірш побудований на протиставленні роду Каїна і роду Авеля – двох категорій суспільства.
Рід Авеля, їж, пий, втішайся – 
Господь всміхається тобі.
Рід Каїна, в ярмі згинайся
Чи гинь у злиднях і журбі
Спираючись на біблійну легенду, Бодлер створює своєрідне її продовження, по-своєму трактуючи історію роду Авеля і Каїна. Поетові важливо показати, що на роду Каїна від початку лежить печать прокляття:
Рід Авеля, твої куріння,
Вдихає світлий Херувим!
Рід Каїна, твої боління –
Коли ж кінець настане їм?
Рід Авеля, тебе зігріє
Огниця батьківського пал,
Рід Канан, зима повіє –
В печері мерзни як шакал!
Друга частина вірша – це прямий заклик до бунту. 

Рід Авеля, підуть до гною
Твоїх наслідників тіла!
Рід Каїна, перед тобою -  
І ще не звершені діла;
Рід Авеля, твоя ганеба,
Тебе оберне в прах і тлінь!
Рід Каїна, здіймись до неба
І Господа на землю скинь!
Збірка бунтівна за своїм духом. Але поетові необхідно було виділити цю рису світосприйняття.
Шатобріан вірив у те, що зло – це „хвороба” світу, яка не є природним і постійним станом душі. У Бодлера ця хвороба виявилася хронічною і невиліковною. Він перетворив її в єдину тему своєї творчості. 
  4. Новаторство поета.
1.	Одним із перших увів у французьку поезію урбаністичну тему.
2.	Його манері притаманна загострена сприйнятливість.
3.	Прагнення до максимальної точності в зображенні найпохмурніших моментів внутрішньої реальності.
4.	Поет для Бодлера – безрідний і незрозумілий юрбою „чужинець”, якого вона мучить і ненавидить.
5.	Взаємопроникнення у поезії високого й низького, поєднання непоєднуваного в межах одного образу, естетизація потворного.
6.	Стирання грані між суб’єктом та об’єктом, між уявним і реальним.
7.	Визнання за поетичним словом сугестивної функції.
8.	Романтичний конфлікт мрії і дійсності набуває глибокого внутрішнього характеру.

Питання для самоконтролю:
1.	Чому Ш.Бодлера прийнято вважати предтечею символізму?
2.	Розкрийте історію задуму та створення збірки „Квіти зла”.
3.	Чи є назва збірки символічною? Що вона символізує?
4.	Чому збірка „Квіти зла” вважається цілісним твором? У чому це проявляється?
5.	У чому розкривається новаторство поета?

      

Лекція 20. Особливості розвитку літератури кінця 19 – поч. 20 століття.

1.Історико-літературний процес кінця 19-початку 20 століття. 2.Поняття модернізму та авангардизму. 3.Течії модернізму, їх характеристика. 4.Авангардистські течії у світовій літературі. 

1.Історико-літературний процес кінця 19-початку 20 століття.
Розвиток літератури невід’ємний від розвитку суспільства. Література на межі ХІХ-ХХ століть тісно пов’язана з усіма перипетіями свого часу. Складністю та суперечливістю історичної доби зумовлені своєрідність і розмаїття світового літературного процесу.
З числа найбільш прикметних рис, що формували „обличчя” людської цивілізації у І пол. XX ст., можна виділити:
У сфері соціально-політичного розвитку:
1.	Активізація національно-визвольних рухів в країнах Європи, Америки, Азії та Африки;
2.	Падіння великих європейських імперій та монархій;
3.	Ствердження соціалістичної і комуністичної ідеології;
4.	Загострення соціально-політичних суперечностей між провідними державами світу, боротьба за перерозподіл сфер політичного впливу;
5.	Кількісне зростання і різка поляризація політичних партій та рухів за ознакою їх демократичної або авторитарної спрямованості. Поява могутніх тоталітарних режимів - комуністичного в СРСР та націонал-соціалістичного у фашистській Німеччині;
6.	Світові війни.
У сфері науково-технічного розвитку:
1.	Революційні зрушення практично в усіх сферах науково-технічної діяльності людини. Активне впровадження теоретичних наукових припущень у сферу їх практичної реалізації (промисловість, транспорт, зв'язок, озброєння, медицина тощо);
2.	Стрімкий розвиток та поява цілого ряду нових сфер наукового   знання   (генетика,   психіатрія,   біофізика, біохімія, геофізика, геохімія, хімічна фізика, ядерна фізика, математична логіка тощо);
У сфері економічно-промислового розвитку:
1.	Стрімка капіталізація усіх сфер економічних сфер діяльності людини;
2.	Інтенсивний розвиток та індустріалізація виробництва;
3.	 Розвиток фінансової та банківської системи управління капіталом;
4.	 Розширення сфер торгівлі та вільного підприємництва.
У духовній і власне літературній сферах:
1.	„Ревізія” класичних, раціоналістичних форм ідейного світобачення та форм його художнього ствердження;
2.	Загострення уваги до пошуку нових форм художнього відображення дійсності та світоглядних моделей його розуміння;
3.	  Перевага ірраціональних чинників мислення над раціональними і суб'єктивних форм сприйняття над об'єктивними;
4.	  Виникнення великої кількості ідеалістичних філософських та естетичних шкіл і напрямів;
5.	  Ствердження модернізму та авангардизму в мистецтві.
Серед низки філософських, наукових, соціологічних, культурологічних концепцій на формування світобачення людини першої половини XX ст. особливо активно впливали позитивізм, "філософія життя", ніцшеанство, культурологічна концепція О. Шпенглера, інтуїтивізм, фройдизм, марксизм, екзистенціалізм.
Ідеї А. Шопенгауера, С. К’єркегора, Ф. Ніцше, А. Бергсона створювали філософське підґрунтя для різноманітних літературних явищ і художніх течій епохи зламу віків.
Значний вплив на світоглядні позиції багатьох письменників цього часу справив позитивізм, основні принципи якого сформулювали французький філософ Огюст Конт (1798-1857) та англійський вчений Герберт Спенсер (1820-1903). Ця філософська теорія привертала увагу до позитивних фактів дійсності, закликаючи до їх опису та аналізу, до пошуку біологічних причин поділу суспільства на класи, відкидала класову боротьбу як протиприродну і визнавала боротьбу за існування, про яку писав Чарльз Дарвін (1809-1882), наявною і в людському суспільстві.
Не менш популярною була філософська концепція Артура Шопенгауера (1788-1860), яка тлумачила світ як творіння вищої духовної сили, ірраціональної і невідворотної „світової волі”. Один із її проявів - притаманна людині „воля до життя”. Нейтралізувати „світову волю"” можна лише шляхом пізнання за допомогою філософського споглядання. Ця воля стає нічим у процесі її пізнання перетворюючи на ніщо і весь створений нею світ. Мистецтво може допомогли пізнати абсурдний світ тільки шляхом інтуїтивного пізнання, через осяяння і прозріння.
Ідеї Шопенгауера підхопив Фрідріх Ніцше (1844-1900), який створив теорію елітарності винятковості окремих особистостей, яких назвав „надлюдьми”. Вони є носіями „волі до влади”, стоять „по той бік добра і зла” й покликані керувати натовпом.
Значного поширення набула філософія екзистенціалізму, видатними теоретиками якої були Серен К’єркегор (1813-1858) у XIX ст. та Карл Ясперс (1883-1969) і Мартин Хайдеггер (1889-1976) у XX ст. Екзистенціалізм (від фр. „існування”) проголосив, що існування, тобто незмінні біологічні властивості та біологічні риси людини й умови її буття, передує сутності, а отже, є важливішим від неї. С. К’єркегор стверджував, що не може бути й мови про осмислення людиною світу, бо вона обмежена у своїх можливостях, і що мудрість полягає у зверненні до Бога та усвідомленні власної обмеженості. Світ непізнанний і абсурдний, а існування людини - це „буття для смерті”, яка кидає тінь на все життя; мета існування - смерть. Тому загальний спосіб буття людини в суспільстві - трагічний, сповнений страху, тривоги та відчаю.
Людина, стверджував К. Ясперс, існує як самотнє „я”, як „єдина” у „співіснуванні” з іншими. А це співіснування є існуванням рівноправних особистостей, які керують, роблять добро, служать, виявляють вірність, товариськість у ставленні одне до одного. Тому суть існування полягає в гуманізмі, бо, як стверджував Ж.-П. Сартр, „екзистенціалізм - це і є гуманізм”.
Не менш вагомою стала й інтуїтивістська ірраціоналістична філософія Анрі Бергсона (1859-1941), згідно з якою розум, який керується зиском, може дати людині знання лише нижчого порядку, бо життя є ірраціональним, недоступним для розуму. Вище знання здатна забезпечити лише інтуїція, осяяння, раптове прозріння. Тому мистецтво не є відображенням життя, а ірраціональним, неусвідомлюваним процесом творення дійсності, під час якого в людській свідомості поєднуються сучасність і минуле, що існує завдяки пам’яті та з її  допомогою оживає у формі спогадів.
Великий вплив на розвиток літератури справила психоаналітична теорія віденського лікаря-психіатра Зигмунда Фройда (1856-19310). Він розглядав людину як поєднання трьох елементів: природного „я”, раціоналістичного „я” та морального „я”. Природне „я” - це носій плотських бажань та інстинктів, тобто підсвідомість людини. Раціоналістичне „я” - розважлива, суха й фальшива свідомість, а моральне „я”, яке 3. Фройд називає ще „над-я”, - це надсвідомість, яку суспільство нав’язує людині. Між усіма елементами особистості точиться боротьба, і людина є її жертвою, Придушення підсвідомих потягів надсвідомістю породжує різноманітні комплекси, тобто психози. Підсвідомість є джерелом енергії людини, саме її імпульси стимулюють усю її діяльність, зокрема художню творчість. Фройд виходить із того, що у людині закорінене зло, приховане тваринне начало, людина ніби перебуває на краю прірви, яка таїться в її душі. Тож добро мусить збороти зло в самій людині, в її душі.
Наприкінці XIX ст., розчаровуючись у колишніх ідеалах та засобах їх художнього втілення в літературних творах, письменники часто відмовляються від творчого методу критичного реалізму. Сумнів у художніх можливостях критичного реалізму зумовлює появу натуралізму та неоромантизму, які відкидають типізацію та узагальнення життєвого матеріалу, намагання дати універсальні рецепти на всі випадки життя, відкрити глибинні життєві істини.
Натуралісти, полишивши соціально-психологічні узагальнення, звернулися до точного, фактографічного, заземлено деталістичного та правдоподібного зображення життя. Вони намагалися пояснити соціальну нерівність і зумовлені нею соціальні біди біологічною спадковістю, до якої дотична ідея грізного та страшного невідворотного фатуму, визначеної кожному долі. Неоромантизм намагався відірватись від похмурої та сповненої горя дійсності, втекти у світ мрій та ідеалів, екзотичні краї шляхетних, прекрасних душею і вчинками героїв, які невтомно борються з житейським злом. Відмовившись, гак само як і натуралісти, від соціально-психологічних узагальнень, неоромантики звернулися до зображення унікального, героїчного та екзотично - романтичного.
До найбільш прикметних чинників власне літературного розвитку в першій половині XX ст. можна віднести:
1.	Докорінну переорієнтацію принципів відображення літературою життя.
2.	Суттєві зміни у внутрішній організації самої літератури.
3.	Більш тісний взаємозв'язок літератури з проблемами наукового, суспільно-політичного, культурного розвитку цивілізації.
4.	Вихід на міжнародну арену великої кількості молодих національних літератур.
5.	Розширення літературних контактів.
Літературний процес к. ХІХ – поч. ХХ ст. збагачується не лише художніми напрямами, а й жанрами. Урізноманітнюється передусім роман: поряд із соціальним побутують науково-фантастичний, соціально-утопічний, а також романи історичні, соціально-психологічні, філософські, політичні, біографічні, романи-памфлети, романи-епопеї. Набуває різновидів драма, популярною стає психологічна новела, жанрово збагачується лірика. 
2.Поняття модернізму та авангардизму.
Розчарування в життєвій дійсності та художньому реалістичному способі її відтворення спричинило зацікавлення новітніми філософськими теоріями та появу нових художніх напрямів, які отримали назви декадентських, авангардистських та модерністських. Французьке слово „декаданс” означає занепад, „авангард” - передова охорона, а „модерн” - сучасний, найновіший. Цими термінами почали позначати якісно нові явища в літературному процесі, ті, що стояли на передових, авангардних позиціях та були пов’язані із занепадом і кризою суспільної думки й культури, з пошукуванням позитивних ідеалів, звертанням у цих пошуках до Бога та віри, до містичного та ірраціонального.
Модернізм – загальна назва напрямів мистецтва та літератури кін. ХІХ – поч. ХХ ст., що відображували кризу буржуазної культури і характеризували розрив із традиціями реалізму та естетикою минулого. Модернізм виник у Франції наприкінці ХІХ ст. (Ш.Бодлер, П.Верлен, А.Рембо) і поширився в Європі, Росії, Україні. Модерністи вважали, що не треба шукати у творі мистецтва якоїсь логіки, раціональної думки. Тому мистецтво модернізму і носить переважно ірраціональний характер.
Протестуючи проти застарілих ідей та форм, модерністи шукали нових шляхів і засобів художнього відображення дійсності, знаходили нові художні форми, прагнули докорінного оновлення літератури. У цьому плані модернізм став справжньою художньою революцією і може пишатися такими епохальними відкриттями в літературі, як внутрішній монолог та зображення людської психіки у формі „потоку свідомості”, відкриттям далеких асоціацій, теорії багатоголосся, універсалізації конкретного художнього прийому і перетворення його на загальний естетичний принцип, збагачення художньої творчості через відкриття прихованого змісту життєвих явищ, відкриттям ірреального та непізнаного.
Модернізм – це соціальне бунтарство, а не тільки революція у царині художньої форми, бо спонукає до виступу проти жорстокостей соціальної дійсності та абсурдності світу, проти гноблення людини, обстоюючи її право бути вільною особистістю. Модернізм протестує проти грубого матеріалізму, проти духовного звиродніння та вбогості, тупої самовдоволеної ситості. Однак, протестуючи проти реалізму, модернізм не відкидає цілком його досягнень, а навіть використовує їх, розвиває та збагачує у своїх пошуках нових шляхів у мистецтві.
Загальні риси модернізму:
•	Особлива увага до внутрішнього світу особистості;
•	Проголошення самоцінності людини та мистецтва;
•	Надання переваги творчій інтуїції;
•	Розуміння літератури як найвищого знання, що здатне проникати у найінтимніші глибини існування особистості і одухотворити світ;
•	Пошук нових засобів у мистецтві (метамова, символіка, міфотворчість тощо);
•	Прагнення відкрити нові ідеї, що перетворять світ за законами краси і мистецтва.
Такі крайні, радикальні модерністські течії, як дадаїзм або футуризм отримали назву авангардизму (від фр. avant – вперед, garde – сторожа, передовий загін) – напрямок у художній культурі ХХ ст., який полягає у відмові від існуючих норм і традицій, перетворенні нових художніх засобів у самоціль; відображенні кризових, хворобливих явищ у житті й культурі у перекрученій формі. Авангардизму притаманне бунтарство.
Авангардистські напрями і течії (футуризм, дадаїзм, сюрреалізм, „новий роман”, „драма абсурду”, „потік свідомості” тощо) збагатили й урізноманітнили літературний процес, залишивши світовій літературі чимало шедеврів художньої творчості. Вони помітно вплинули і на письменників, які не відмовились від художніх принципів реалізму: виникають складні переплетіння реалізму, символізму, неоромантизму і „потоку свідомості”. Реалісти у своїх творах використовують й ідеї З.Фройда, ведуть формалістичні шукання у царині художньої форми, широко застосовують „потік свідомості”, внутрішній монолог, поєднують в одному творі різні часові пласти. 

3.Течії модернізму, їх характеристика.
Модернізм як художній напрям є внутрішньо неоднорідним конгломератом художніх явищ, які ґрунтуються на спільних світоглядних, філософських і художніх засадах. Наприкінці XIX ст. виникають імпресіонізм, символізм та естетизм. На початку XX ст. до них додаються експресіонізм, футуризм, кубізм, а під час і після першої світової війни - дадаїзм, сюрреалізм, школа „потоку свідомості”, алітература, до якої входять антироман, „театр абсурду”.
Імпресіонізм (від фр. „враження”) бере свій початок у другій половині XIX ст., і розквітає у XX ст. Він виник як реакція на салонне мистецтво та натуралізм спершу у живописі (К. Моне, Е. Мане. О. Ренуар, Е. Дега), звідки поширився на інші мистецтва (О. Роден у скульптурі, М. Равель, К. Дебюссі, І. Стравинський у музиці) і літературу. Тут основоположниками імпресіонізму стали брати Гонкури та Поль Верлен. Виразні прояви імпресіонізму є у творчості Гі де Мопассана і Марселя Пруста, до імпресіоністів належать Кнут Гамсун, Гуго фон Гофмансталь, Ю. Тувім.
Протестуючи проти надмірної залежності від реального життя, проти копіювання дійсності, імпресіоністи описували власні враження від побаченого - зорові й чуттєві, що були мінливими, як і самий світ, а також відтінки вражень і барв, їхні уявлення та асоціації були часто фантастичними і завжди суб'єктивними Художній твір імпресіоніста - це не об'єктивна картина світу, а система складних суб'єктивних вражень про нього, яскраво забарвлена творчою індивідуальністю митця. Особливо вразливі імпресіоністи до чуттєвої краси світу; вони чудово відтворювали природу, її красу, розмаїтість і мінливість життя, єдність природи з людською душею.
Найвизначнішою серед декадентських течій к. 19 - поч. 20 ст. був символізм. Символ використовувався як засіб вираження незбагненної суті життєвих явищ і потаємних або навіть містичних особистих уявлень, творчих прозрінь, ірраціональних осяянь митця. Символи вважалися найдосконалішим втіленням ідей. Образи-символи відтворюють таємничу та ірраціональну суть людської душі та її життя, величний поступ невідворотної долі, зображають потойбічне життя, метафізичний світ „інобуття”, натякають на містичну сутність явищ життя.
Для символістів поезія, як і музика, була найвищою формою пізнання таїн - пошуком і відкриттям „інобуття”. Символ породжував численні асоціації, захоплював багатозначністю, глибинним прихованим змістом, який важко або навіть неможливо було зрозуміти. Символісти надавали великого значення внутрішньому звучанню, мелодиці й ритмові слів, милозвучності ти мелодійності мови, емоційному збудженню, яке огортає читача завдяки ритмові та мелодиці вірша, грі розмаїтих асоціацій. Започаткували символізм французькі поети Поль Верлен, Стефан Малларме, Артюр Рембо. „Завоювавши” Францію, символізм швидко поширився в усій Європі. В різних її країнах символізм представляли Габріель д'Анунціо (Італія), Райнер Марія Рільке та Гуго фон Гофмансталь (Австрія), Стефан Георге (Німеччина), Оскар Уайльд (Англія), Еміль Верхарн і Моріс Метерлінк (Бельгія), Генрік Ібсен (Норвегія), Станіслав Пшибишевський (Польща).
Естетизм виник в останнє десятиліття XIX ст. в Англії. Він породив культ витонченої краси. Творці естетизму вірили, що реалізм приречений на цілковитий крах, що соціальні проблеми зовсім не стосуються справжнього мистецтва, і висували гасла „мистецтво для мистецтва”, „краса заради самої краси”. Найвидатнішим представником англійського естетизму був Оскар Уайльд.
Експресіонізм (від фр. „виразність, вираження”) започаткований теж у XIX ст. Ця авангардистська течія набула свого повного звучання та ваги в першій чверті XX ст. і стала значним внеском у розвиток світової літератури. Експресіоністи були тісно пов'язані з реальністю - саме вона їх сформувала і глибоко хвилювала. Вони засуджували потворні явища життя, жорстокість світу, протестували проти війни і кровопролить, були сповнені людинолюбства, стверджували позитивні ідеали.
Але бачення світу експресіоністами було своєрідним: світ уявлявся їм хаотичною системою, якою керують незбагненні сили, незрозумілі, непізнанні, таємничі, і від них нема порятунку. Єдино справжнім є лише внутрішній світ людини і митця, їх почуття і думки. Саме він має перебувати в центрі уваги письменника. А відтворювати його слід виразно, яскраво, з використанням грандіозних образів умовних, з порушеними пропорціями, надмірно напружених, з максимально чіткими інтонаціями, тобто зображати за допомогою експресивних образів із застосуванням парадоксального гротеску та у фантастичному ракурсі. Чи не найвидатніший експресіоніст Иоганнес Бехер вважав найхарактернішим для експресіонізму поетичним образом „напружений, відкритий в екстазі рот”. Отже, у творах експресіоністів багато сатири, гротеску, чимало жахів, надмірної жорстокості, узагальнень і суб’єктивних оцінок реальності. Експресіонізм з’явився спочатку в малярстві (Е. Мунк, В. Ван-Гог, П. Гоген. П. Сезанн та ін.) і в музиці (Ріхард Штраус), щоб незабаром перейти і в літературу. До найвизначніших експресіоністів належать Г. Тракль і Ф. Кафка в Австрії; Й. Бехер і А. Франс у Німеччині; Л. Андрєєв у Росії.
Імажизм (від фр. „образ”) - течія, яка спричинила появу російського імажинізму. З’явилась вона в Англії напередодні першої світової війни і проіснувала до середини 20-х років. У Росії вперше імажиністи заявили про себе 1919 р. Образ імажисти та імажиністи проголосили самоціллю творчості. „Вірш - не організм, а хвиля образів, з нього можна вийняти один образ, вставити ще десять", - стверджував теоретик російського імажинізму В. Шершеневич. Отже, вірш представники цієї течії вважали „каталогом образу”, вишуканим сплетінням метафор, метонімій, епітетів, порівнянь та інших тропів - таким собі примхливим нагромадженням барв, відтінків, образів, ритмів і мелодій. Зміст імажиністи відсували на другий план: він „поїдається образом”. Певна річ, що імажинізм не міг, якщо б навіть і прагнув того, цілком знехтувати змістом. Творчість С. Єсеніна - найкраще підтвердження цієї думки. Представниками імажизму в Англії та США є Т. С. Еліот, Р. Олдінгтон, Е. Паунд, Е. Лоуел та ін.
4.Авангардистські течії у світовій літературі. 
Футуризм (від лат. „майбутнє”) виник 1909 р, в Італії, його родоначальником був Ф. Марінетті. Звідти поширився по всій Європі, отримавши нашу кубізму у Франції (М. Жакоб, Б. Сандрар), егофутуризму і кубофутуризму в Росії (1. Сєверянін, брати Бурдюки, В. Хлебніков, В. Махновський та ін.), авангардизму в Польщі (Ю. Пшибось та ін.). Український футуризм, започаткований М. Семенком, отримав згодом назву „панфутуризм”.
Футуристи проголошували, що вони створюють мистецтво майбутнього, яке співзвучне ритмам нової епохи „хмарочосно – машинно – автомобільної” культури, і закликали відкинути традиції старої культури, яку вони називали зневажливо „плювальницею”. Футуристи співали гімни технічному прогресові, місту, машинам, моторам, пропелерам, „механічній” красі, наголошували на необхідності створення нової людини, гідної своєї доби техніки, людини нового складу душі. Вони відкинули традиції реалістичної літератури, її мову, поетичну техніку. Запроваджуючи свою мову, нові слова і словосполучення, футуристи доходили навіть до абсурду: часом вигадували слова без будь-якого змісту.
Французькі кубісти та російські кубофутуристи були тісно пов’язані з малярами-кубістами, які намагалися епатувати, вразити обивателів різкістю фарб і незвичністю змісту: вони розкладали зображуване на найпростіші геометричні елементи - куби (звідси й назва), квадрати, прямокутники, лінії, циліндри, кола тощо. Проголосивши культ форми, кубісти відсунули зміст на задній план, звели його до форми. Письменники спантеличували обивателя не тільки „мовою, якої ще ніхто не чув”, а й відходом від милозвучності в бік какофонії, дисонансів, нагромадженням важких для вимови приголосних.
Сюрреалізм (від фр. „сюр” – над, тобто надреалізм), що виник у Франції у 1920-х роках. Його засновником і головним теоретиком був французький письменник Андре Бретон, який закликав „зруйнувати існуюче донині протиріччя між мрією та реальністю”. Він заявив, що єдиною сферою, де людина може повністю виявити себе є підсвідомі акти: сон, марення, тощо, і вимагав від письменників – сюрреалістів „автоматичного письма”, тобто на рівні підсвідомості.
Школа „потоку свідомості” – це засіб зображення психіки людини безпосередньо, „зсередини”, як складного та плинного процесу, заглиблення у внутрішній світ. Для таких творів характерне використання спогадів, внутрішніх монологів, асоціацій, ліричних відступів та інших художніх прийомів. Представники: Д. Джойс, М.Пруст, В.Вульф та ін.
У „драмі абсурду” дійсність зображується через призму песимізму. Безвихідь, постійне передчуття краху, відмежованість від реального світу – характерні риси твору. Поведінка, мова персонажів алогічна, фабула зруйнована. Творці – С.Беккет, Е.Іонеско.

Питання для самоконтролю:
1.	Яким чином література на межі ХІХ-ХХ століть тісно пов’язана з усіма перипетіями свого часу?
2.	Назвіть найбільш прикметні чинники літературного розвитку у першій половині XX ст.?
3.	Дайте загальну характеристику модерністської літератури.
4.	Які течії і напрями належать до авангардистських? Дайте їх загальну характеристику.

Лекція 21 - 22. Естетична програма символізму.

1.Символізм як літературна течія. 2. Поль Верлен – “король” символізму. 3. “Поетичне мистецтво” – віршований маніфест символізму. Картини сутінок буття, настрій задумливого суму – провідні мотиви верленівської поезії (“Осіння пісня”, “В серці і сльози і біль”).  4.Своєрідність творчого розвитку Артюра Рембо. 5.Настрій захопленості волею, сп’янілої насолоди життям, анархічного бунту проти дійсності – емоційне підґрунтя поезії Рембо (“П’яний корабель”, “Голосівки”, “Моя циганерія”).

1.Символізм як літературна течія.
Символізм  (від гр.. symvolon – знак, символ, ознака) – одна із течій модернізму, в якій замість художнього образу, що відтворює певне явище, застосовується художній символ, що є знаком мінливого „життя душі” і пошуком „вічної істини”.
Виник у Франції в 60-70-х роках ХІХ ст., звідки поширився в інших країнах. Можливо, виникнення символізму було пов’язане із суспільними змінами. Можливо, це вияв „спіралевидного” чи „маятникоподібного” розвитку мистецтва (адже протистояння „розуму” і „почуттів” у літературі були і раніше). Виникнення символізму в деякій мірі було обумовлене і прагненням до оновлення естетики літературної творчості. 
Символізм базувався на теорії „відповідностей”, сформульованій Шарлем Бодлером, якого вважають засновником теорії символізму. Термін запропонував Жан Мореас у статті „Символізм” (1886).  Він підкреслював, що мистецтво прагне втілити ідею в чуттєву форму, переробити первинні емоції в лінії, кольорові плями, звуки, надати їм символічного значення. На його думку, поет має описувати не об’єкт, а враження й почуття, що виникають у митця.  
Утвердження символізму в літературі пов’язують з творчістю Поля Верлена, Артюра Рембо і Стефана Малларме (хоч вони і не вважали себе символістами). Попри всю несхожість між собою, в основному їх погляди співпадали: прагнення інтуїтивного пізнання світу через символ, відсунення на другий план конкретного змісту художнього твору, абсолютизація музичності і поетичного слова.
Як літературний напрям символізм зароджувався в опозиції до реалізму. Символісти вважали, що сутність світу не може бути пізнана за допомогою раціоналістичних засобів, а доступна лише інтуїції, що розкривається через натяк, осяяння. В основу естетичної системи символізму покладено символ як засіб уникнення повсякденності, досягнення ідеальної сутності світу – краси. Символ не є винаходом символістів, але такої вирішальної ролі у художній творчості він не відігравав ще ніколи. Слово у символізмі – натяк, образ – загадка.
Символісти розуміли поета як божество, оскільки він інтуїтивно відчуває шлях до істини. А інтуїція ототожнюється з містичним прозрінням, бо за її допомогою поет пізнає правду. Заглиблюючись у світ духовних переживань особистості й шукаючи „вічну істину”, символісти використовували такі художні засоби, як складний метафоризм, інакомовлення, натяки, символіку, музикальність, багатозначність слів, абстрагованість образів тощо.
Між символістами і романтиками І пол. ХІХ ст. існувала певна естетична спадкоємність. Однак символізм не був простим продовженням романтичних традицій. Розчарування в ідеалах у символістів було значно глибшим. Щоб його виразити, вони, на відміну від романтиків, звертаються до буденних, звичних явищ життя, але наділяють їх потаємним змістом, вважаючи, що в основі буття криється неосяжна, містична таємниця, намагаються висловити у своїй творчості те, що не піддається вираженню.
У Франції найвідомішими представниками символізму були П.Верлен, А.Рембо, С.Малларме; у Бельгії – М.Метерлінк, Е.Верхарн, у Німеччині – С.Георге; в Австрії – М.Р.Рільке; у Росії – В.Брюсов, А.Бєлий, О.Блок. В українській літературі символізм найбільш притаманний представникам „Молодої музи”, „Української хати”.
2. Поль Верлен – “король” символізму.
Поль Верлен (1844 - 1896). Найбільший поет-символіст 1870 -80-х років, П.Верлен – вождь поезії символізму, хоча сам поет відхрещувався від своєї причетності до символізму, а тим більше лідерства у ньому. Якщо під символістичною розуміти поезію, яка обов’язково звертається до символів, то справді у ліриці Верлена символів майже немає. Що дійсно робить близьким його до символів, то це те, що він вперше звертає увагу не на художньо-виражальні можливості ліричного слова, а на його сугестивну, навивальну силу, тобто на смисловий ореол, який підказує ті чи інші настрої, образи. Це одна з головних особливостей лірики Верлена.
Життя поета було сповнене злетів і падінь, добропорядного існування і ув’язнення, захоплення Паризькою Комуною і пошуками Бога, радощами богеми й безпритульного злидарювання. Поет постійно шукав себе у суперечностях долі, виливаючи щастя й біль, тугу і самотність у своїх поезіях.
Поль Марі Верлен народився 30 березня 1844 року в м. Мец в сім’ї  військового інженера. Дитинство залишило в пам’яті майбутнього поета тільки нескінченні переїзди з одного містечка в інше. Мандрівне життя скінчилося, коли сім’я переїхала до Парижа, а батько пішов у відставку.  Тут минули шкільні роки майбутнього поета.
У 1862 р. він закінчив ліцей і вступив на юридичний факультет університету. Але захоплення юриспруденцією швидко минуло, до того ж матеріальний статок сім’ї з виходом батька у відставку похитнувся, і в 1864 р. Поль влаштувався дрібним службовцем до страхового товариства, потім до мерії одного з паризьких районів, а згодом до міської ратуші.
Французькі поети, на відміну від німецьких, не вважали тоді поезію матеріальною базою для свого існування, жоден з них серйозно не намагався жити за рахунок гарної лірики. Тому Поль зі згоди своїх батьків і вирішив піти на державну службу, яка давала багато вільного часу для того, щоб Верлен міг часто відвідувати літературний гурток і займатися поетичною творчістю.
Ідеал французького буржуа, маленька рента, була поету забезпечена, а тому молодий Поль Верлен живе спокійно, по-буржуазному. Він являє собою типовий портрет молодого французького поета, який просиджує в якійсь канцелярії і починає писати гарні вірші. Але в цьому спокійному творчому житті криється єдина небезпека: рання звичка до алкоголю. Верлен, зовсім безвільна людина, не пропускає жодної пивної, жодної кав’ярні, а хміль перетворює м’яку нервову людину в забіяку і грубіяна.  Поступово, як згадував С.Цвейг, „абсент вымывает из слабого человека все мягкое, все ласковое, делает его чужим самому себе”.  Єдиним пороком свого життя Верлен вважав  цю пристрасть до спиртного. І ця пристрасть виводить його з рівноваги.
Верлен почав писати перші вірші ще у шкільні роки. Один із них – «Смерть» - у 1858 р. надсилає В.Гюго. 1863 р. вперше надруковано його сонет «Пан Прюдом», який свідчив про захоплення групою «Парнас». У ІІ пол. 60-х рр. приєднується до цього об’єднання.
Книга «Квіти зла» Ш.Бодлера дала імпульс до розвитку імпресіоністичних вражень, символістських образів. Верлен прагне втілення особистих порухів душі в поезії, відтворення ліричних настроїв і переживань засобами мистецтва слова.
У 1860-х рр. виходять збірки «Сатурнічні поезії» і «Вишукані свята», які позначили новий крок у розвитку літератури, відкривши шлях до символізму. Схвальні відгуки на збірки дали А.Франс і В.Гюго, однак широка публіка не зрозуміла вірші П. Верлена. А тому популярність довгий час обминала його.
Наприкінці червня 1869 р. Верлен познайомився зі своєю майбутньою дружиною Матильдою Моте, втіленням непорочності і невинності. Він побачив в ній святу, рятівницю від усіх своїх бід. Поль покинув пити, залицявся до неї і написав чудові вірші на її честь, які ввійшли до збірки   «Добра пісня» (1870).   
У 1870 р. розпочалася франко-прусська війна, і щоб запобігти небажаному  призову до армії, Поль Верлен швидко одружився, мріючи про сімейний затишок. Однак сподівання на щасливе сімейне життя не справдились. Байдужий до політики, Верлен підпав під вплив Комуни, до якої і приєднався у 1871р. і став приймати участь у роботі бюро комунарської преси в революційному уряді. Йому вже неспокійно дома, у батьків своєї дружини.  Знервований, він починає пити, стає грубим, все частіше наростають конфлікти в сім’ї, молода сім’я ось-ось розпадеться, а дружина чекає дитину.
У лютому 1871 р. Поль Верлен одержав листа із маленького провінційного містечка Шарлевіль від тоді ще незнаного 18-річного А.Рембо з кількома його віршами. Сила, з якою вони були написані, викликала захоплення, і в листі-відповіді він запросив юнака  до Парижа. І Рембо приїздить, не чоловік, як думали Верлен і його друзі, а молодий хлопець з вражаючим демонізмом фізичної сили і сили волі. Познайомившись, вони заприятелювали, і П.Верлен, незважаючи на перевагу у віці, підпадає під вплив сильної натури А.Рембо. В Рембо він побачив товариша, який наділений духовними перевагами і чоловічою силою, товариша, який окриляє його і відлучає від самого себе: Рембо, велика аморальна особистість, вчить Верлена анархії, вчить ненавидіти літературу, закони, християнське вчення... „Постепенно Рембо приобретает над старшим другом магическую, демоническую силу, он становится…сатанинским супругом, порабощает Верлена, словно женщину, и однажды в 1872 году они вместе уезжают”. 
У 1872 р., рятуючись від переслідувань за участь у Паризькій Комуні, Верлен покинув домівку, дружину, дочку і подався разом із другом у мандри – до Англії, Бельгії. Дослідники творчості П.Верлена доводять, що поета з А.Рембо поєднувало більше почуття ніж просто чоловіча дружба – вони були коханцями, „внешне же деспотическая власть гневного юноши над мягким человеком становится все сильнее”. Блукаючи по Європі, обидва поета  шукали своє місце в мистецтві. Одного дня Верлен набирається сили волі: „в зловонном тумане Лондона на Верлена неожиданно нападает тоска по родине, тоска по домашнему теплу, по ребенку, по покою и надежному обеспеченному существованию”. Ніби школяр із пансіону втікає він від Рембо і поспішає в Брюссель, щоб дізнатися від своєї матері, чи погодилася дружина  жити знову разом з ним. Але дізнається про погані новини: дружина не бажає більше пов’язувати своє життя з „бродягой и завсегдатаем питейных заведений”.  І поет знову відчуває себе самотнім, не здатним і кроку зробити до добра чи зла без допомоги, без товариша, без дружини. Він кличе до себе в Брюссель Артюра Рембо.   
Приятельські стосунки поетів ледве не обірвав постріл з револьвера, яким під час сварки у липні 1873 р. П. Верлен поранив А.Рембо. „Едва только Рембо объявляет, что едет обратно, но требует сначала денег, колотит по столу кулаком  и требует денег, денег, денег, Верлен внезапно в пьяном угаре выхватывает из ящика стола револьвер и, дважды выстрелив в Рембо, слегка ранит его”, за що був засуджений брюссельським судом до 2-річного ув’язнення. До того ж суд дізнався про комунарське минуле поета. 
У в’язниці відбулася та глибока метаморфоза Верлена, яка свідчила про те, що він позбавився від внутрішнього неспокою. Перш за все, на допомогу прийшла заборона пити. Єдина людина, з ким дозволено бачитися поету, це священик. „Испорченный парижанин Верлен впервые за многие годы исповедуется, принимает причастие и вновь становится верующим”.  Тут він продовжував писати вірші, які увійшли до збірки «Романси без слів»  (1874). Це вершина музичності П.Верлена. Кожна поезія – справжня пісня душі, сумна і весела, загадкова і мрійлива. У в’язниці поет дізнався, що дружина подала на розлучення. Коли 16 січня 1875 р. поет вийшов з тюрми, ніхто не зустрічав його біля воріт, окрім старенької матері.
Відчуваючи самотність, не знаючи, що робити, він знову шукає підтримки з боку А.Рембо, з яким листувався, не дивлячись на все, що трапилося.  Старі друзі зустрічаються в Штутгарті.  Та їхня зустріч виявилася останньою: повертаючись додому в нетверезому стані, вони посварились і вчинили бійку. Два найвидатніших поета Франції билися  палицями. „Драка была недолгой. Рембо, сильный юноша атлетического сложения, легко справился с нервным, едва державшимся на ногах от выпитого алкоголя Верленом. Удар по голове, Верлен, окровавленный, падает и остается лежать на берегу без сознания”. Більше вони не бачились. Повернувшись до Парижа, а пізніше до Лондона,  Верлен намагався облаштувати своє життя: викладав мови, займався с/г, купив собі невеличку ділянку землі та повністю віддався літературній праці.
У 70-80-ті рр. поет усе більше звертається до Бога. Релігійні настрої позначилися на зб. «Мудрість» (1881). Вихід цієї книги майже  не зацікавив ні читачів, ні літераторів, ні віруючих, і поступово алкоголь знову вимиває з творів Верлена всю набожність.  Стара мати знову спробувала  врятувати його:  у 1885 р. вона купила ділянку землі, щоб розпочати там із сином  усамітнене життя, однак Верлен, людина безвольна, продовжує пити в сільських кабачках і напідпитку вчинив свій останній  ганебний вчинок – нагрубіянив 75-літній матері, погрожував їй побоями. Суд Вузьє приговорив його до місяця ув’язнення „за грубость и опасные угрозы”. Коли цього разу він вийшов із в’язниці, то мати вже його не чекала, вона просто втомилася від свого неспокійного сина. Через рік вона померла.   
Після смерті матері життя поета пішло шкереберть, він втратив останню підтримку. Єдине, що у нього залишилось – це література.
У 1884 р. виходить збірка «Колись і недавно» і книга критично-літературних статей «Прокляті поети», куди увійшли нариси про шістьох поетів, у тому числі про А.Рембо, С.Малларме та самого себе. Естетичні принципи П.Верлена отримують довершену форму в його збірках останнього періоду: «Любов» (1888), «Щастя» і «Пісні для неї» (1891). 
«Найперше музика у слові» - під таким гаслом проходила еволюція поета, котрий утвердив імпресіонізм і водночас був майстром символізму.
На традиційній церемонії обрання «короля поетів» (1891), по смерті Леонта де Ліля, найбільше голосів було подано за П.Верлена. Проте визнання прийшло надто пізно: здоров’я письменника похитнулося. Талановитий письменник злидарював і майже постійно змушений був перебувати в лікарнях. 8 січня 1896 р. поет помер від кровотечі легенів.
3. “Поетичне мистецтво” – віршований маніфест символізму. Картини сутінок буття, настрій задумливого суму – провідні мотиви верленської поезії (“Осіння пісня”, “В серці і сльози і біль”). 
Попри всі прикрості долі, митець завжди ніс музику в своїй душі, чув голоси, яких ніхто ніколи до нього не чув, бачив дивовижні образи, що створювала його душа, огортаючи їх серпанком найтонших почуттів. Верленівський світ надзвичайно мінливий і суперечливий у своїх настроях і враженнях, але він завжди гармонійний і вишуканий.
Лірика П. Верлена відтворює складні і суперечливі переживання душі, яка прагне кохання і не знаходить його, хоче вирватися до свята й чистоти і змушена жити в сутінках буденності, шукає віри й приречена на вічну зневіру. Головні події, які відбуваються у творах Верлена – це події особистого значення: любов і розлучення, радість і сум, надія і самотність.
Тихі ридання. Сумно ридає.
Осінь вогкая ,Серце дрож обіймає,
Дика ж розлука,  Що на нім грає.
Блуджу зболений  Світом зболеним,
Увесь змарнілий, Як вітром битий,
По пустих нивах Листок зів’ялий.
(Переклад В. Стефаника)
                                               			
Усі співи фантастичні,
Мелодії містичні –
За очі голубі,
Усе тобі.
За голос твій співочий,
За усміх твій дівочий,
Що в серці будить рій
Жагучих мрій,
За те, що з тебе лине
Світіння янголине
І музика тонка, Така тонка
(Переклад  М.Лукаша)

            Багато я страждав, повір...
Тепер зацькований, мов звір,
У різні боки я мечуся:
Нема рятунку, хоч умри,
Ніде ні схрону, ні нори,
Я від хортів не відкручуся.
(Переклад М.Лукаша)
Теми його віршів – глибоко особисті. Про щоб він не писав, все забарвлене його меланхолією, неясною тугою. Поет також любить зображувати дощ, тумани, сутінки, коли випадковий спалах світла висвічує частину нечіткої картину. Його вірші – це фіксація безпосередніх миттєвих вражень. Тому імпресіоністичність – це одна важлива риса верленської поезії. І його часто називають поетом-імпресіоністом.
До всіх поетичних картин автор добирає не тільки образи, але й кольори і звуки.
В місячнім світлі Мліють гаї,
В ночі розквітлій Тчуть солов’ї
Співи-узори ... О люба зоре!
В ставі сріблистім Чорна верба,
Шепче між листям Вітру журба
Палко і рвійно... Разом помріймо!
(Переклад М. Лукаша)
Окрім того, постійним мотивом творчості Верлена є також злиття станів душі й природи. У поезії П. Верлена природа і внутрішні настрої створюють цілісну єдність, а не просто доповнюють один одного. Тому одним із улюблених заходів Верлена стає олюднення, яке виявляється в епітетах, метафорах, порівняннях та інших тропах, що неначе, „оживляють” усе навкруги.
Та найприкметніша риса Вербенової поезії – її музичність. Для поета світ відкривається переважно через звуки. Він чує мелодію в усьому, що його оточує. Кожне дерево, пташка, дощова крапля, лист, трава неначе народжують ледь чуттєвий звук, на який відгукується душа поета. Музика поезії Верлена полягає у відсутності негармонійних звукосполучень, наявності алітерації (збігу приголосних) та асонансів (збігу голосних), у дивовижному поєднанні звуків з почуттями, емоціями, а також вона закладена у самій французькій мові, що має таку велику кількість сонорних звуків. Саме у музичності одна з причин складності перекладу віршів Верлена.
Найперше музика у слові
Бери ж із розмірів такий,
Що плине млистий і легкий,
А не тяжить, немов закови...
Люби відтінок і півтон,
На барву – барви нам ворожі;
Відтінок лиш єднати може
Сурму і флейту, мрію й сон.
У пізній період творчості Верлена політичний його перехід від зображення особистісних вражень до філософського осмислення світу, моральних істин, усвідомлення загального стану людини „серед часу й простору”. Цими мотивами сповнені зб. „Мудрість”, „Колись і недавно”, „Щастя” та ін. Ліричний герой відчуває зміни у своїй душі, яка, пройшовши шлях страждань і розчарувань, стала іншою, прагнучи зрозуміти саму себе й пізнати сенс буття. 
Багато віршів, особливо зі зб. „Мудрість”, написані у формі молитов, псалмів, проповіді. Ліричний герой відмовляється від земного, грішного світу, прагнучи потрапити в царство божественної істини. Але й до Бога ставлення Верлена суперечливе. Звертання до Бога поступово перетворюється на діалог з власним „я”.
У своїй поезії Верлен наблизився до розуміння душі, яка прагнула гармонії, але, не знаходячи її у світі, плакала й страждала, виливаючи весь свій сум у мелодіях ліричних віршів.
Своєрідною „візитною карткою” Верленової поезії в Україні стала знаменита „Осіння пісня” – яскравий зразок природності поєднання звукового ряду й емоції. Цей вірш увійшов до збірки „Сатурнічні поезії”.
Хмура осінь. Голосіння
Безвідрадне, світове
Зворушує знов боління,
Моє бідне серце рве.
Проминуло життя втішне;
Ледве зимну, весь поблід.
Спогадавши про колишнє,
Гірко плачу йому вслід.
Що ж? До краю треба плутать,
Вітер лютий дме в кістки,
Мов те листя мене крутить
Та штиря на всі боки.
(Переклад М.Лукаша)
Розглянемо картину, змальовану Верленом. Йдеться про осінь, на що прямо вказує заголовок вірша. Проте прикмет осені дуже мало в тексті.  У Верлена воєдино зливаються осінній пейзаж і пейзаж душі. Тому осінь у поезії має іншу семантику: прощальна пісня  (осінь - схил життя, близький кінець, за яким небуття).  „Осінь” в значенні туга, смуток, холод, самотність, не влаштованість. 
Як змінюються пори року, так само змінюється людина, її почуття та настрої. Осінь – час переосмислення того, що було, й підготовки до чогось нового, незнаного й невідомого. Людина, що відчуває свій кінець, на схилі життя живе спогадами. У кожній строфі вірша змінюється мелодія і настрій. Якщо у перших двох частинах тугу перериває заглиблення у минуле, то в третій строфі уповільнений ритм прискорює лютий вітер.
Основний емоційний фон вірша створює мелодія, що лине з кожного рядка твору, - повільна й одноманітна, сумна й трохи тривожна. Ця мелодія відображає стан осінньої природи й водночас стан ліричного героя. Ліричний герой поринає в дитячі спогади, та за хвилину він знову опиняється сам на сам з осінньою журбою.  „Осіння пісня” ще асоціюється з фразеологізмом – „осінь на душі”. Мертвим листком осіннього листопаду стає душа ліричного героя, яка потрапила під владу фатальної долі.  У кожній строфі вірша змінюється мелодія і настрій.
В „Осінній пісні” порушуються межі поміж простором (об’єктивним і суб’єктивним) і часом (минулим, теперішнім, майбутнім). Головне для Верлена – створити враження, настрій, викликати відповідні асоціації у читачів, схвилювати їх мелодією осінньої пісні.
Вірш „В серці і сльози, і біль...” увійшов до збірки із символічною назвою – „Романси без слів”, що відображає прагнення автора „не описати , а оспівати стан душі” (М.Вороний). Здається, що в його вірші слова начебто відсутні, тут лише музика зраненого серця, яка нагадує шум дощу.
Епіграфом до твору автор узяв рядок А.Рембо: „Тихенький дощ падає на місто”. Однак якщо у Рембо ця фраза має конкретний зміст, то у Верлена вона отримує символічне значення: не тільки природа „дощить”, „плачеться” в людському серці. Знову ж таки в одне ціле поєднані природний пейзаж і пейзаж душі. Смуток, плач, самотність передаються через образ дощу. Дощ, який падає на місто, просочується в її настрій. Журлива мелодія вірша передає біль і самотність ліричного героя. 
В серці і сльози, і біль – 
небо над городом плаче.
Що це за туга? Відкіль цей невгамований біль?
Мжиці занурені звуки
і на землі, й по дахах!
В серце, що в’яне від скуки,
Ллються зажурені звуки.
	Змальовуючи душевний стан людини, автор змушує свого героя зазирнути в себе самого, поставити собі хвилюючі питання. Верлен зачарований невловимими порухами серця, як і дощу, і намагається передати свої враження від них читачеві. Головне для його ліричного героя – злиття „я” і „світу”. Тому плач серця поширюється на всю оточуючу дійсність.
	Сльози і біль без причин
	в серці, якому байдуже...
	Тут ані зрад, ні провин:
	туга моя без причин.
	Чи не найбільше це горе – 
	навіть не знати, чому 
	в серце несміливе, хворе
	люто закралося горе?
	Програмним твором поета став вірш „Поетичне мистецтво”, у якому відобразились естетичні погляди П.Верлена. У своєму вірші поет визначив основні принципи імпресіонізму та символізму. Саме цей твір Верлена якнайтонше відобразив особливості його творчого методу, а також був сприйнятий символістами за свій поетичний маніфест. Головне для поета – інтуїтивне пізнання таємничого світу людських почуттів, природи, думок, мрій.
	На думку П.Верлена, музичність повинна стати новим засобом вираження поетичного світовідчуття, найтонших вражень, найпотаємніших емоцій. З допомогою музичності поет прагне відчути духовний ореол особистості – те, що її хвилює:
	Бо наймиліший спів – сп’янілий,
Він невиразне й точне сплів.
В нім – любий погляд з-під вуалю,
В нім – золоте тремтіння дня
Й зірок осіння метушня
На небі, скутому печаллю.
Тут не просте порівняння світу природи з людськими переживаннями, а їх органічна єдність, що й повинен передати „спів” поезії. Створюючи свою особливу дійсність, поет через відтінки, півтони відображає ті чи інші настрої та емоції, порушуючи усталені межі між різними явищами: 
Відтінок лиш єднати може
Сурму і флейту, мрію й сон.  
Верлен лише відчуває духовну сутність світу, яка його приваблює і водночас до кінця не розкриває свої глибини. Поетові нічого не ясно, тому і вірш обривається на півслові: „А решта все - література”. Умовчання разом зі зміною ритму в останніх рядках ще раз підкреслює справжність „поетичного мистецтва”.
Вірш Верлена за своїм естетичним змістом і відповідною вишуканою формою є справжнім виявом нового „поетичного мистецтва”, протиставленого правилам класицизму і раціоналізму. Художні відкриття поета сприяли подальшому утвердженню модернізму. П. Верлен повів за собою не лише ціле покоління французьких символістів, а й представників європейської літератури. 
4.Своєрідність творчого розвитку Артюра Рембо.
Артюр Рембо – славнозвісний французький поет, юнак, який у неповних 17років написав вірш  „П’яний корабель”, вірш, що приніс славу Франції і поету, збагатив світову поетичну думку.
Рембо вважав себе бунтівником, П.Верлен називав його „ангелом і демоном”. Юний поет усвідомлював свій поетичний шлях як „вічне блукання й поривання у нетрях духу”. Рембо намагався віднайти своє „я” серед багатоликого світу і, як не дивно, серед себе самого. Поет був уважним до внутрішнього світу, відчував у собі людину і не терпів ніяких моральних пут, норм, законів, які нав’язувало йому соціальне середовище.
Жан Нікола Артюр Рембо народився у невеличкому містечку Шарлевіль у 1854 р. Батько поета, Фредерік, браві участь у Кримській війні і відзначався легковажним ставленням до життя. Матір, Віталі Рембо, була дочкою крупних землевласників і мала деспотичний характер. Коли хлопцеві виповнилося 6 років, вона розлучилася із чоловіком і самостійно виховувала 4 дітей. Саме з 6 років Артюр почав писати свої вірші.
У 8 років хлопця віддали на навчання у приватну школу Росса. Артюр одразу проявив свої великі здібності, він блискуче вчився. У 1865 р. „шарлевільський вундеркінд”, як захоплено відгукувалися про його надзвичайні здібності знайомі, вступив у 7 клас коледжу, а вже 1 1866 р. „перестрибнув” у четвертий клас.
Уже 16-річним юнаком Рембо здивував свого ліцейського професора риторики надзвичайним поетичним даром, гострою вразливістю, зрілістю й оригінальністю міркувань. Талант юного поета розвивався так стрімко, що восени 1870 року він попросив свого друга Демені спалити все, написане раніше.
У серпні 1870 року Рембо покинув ліцей, залишив матір і вирушив у Париж, а звідти до Бельгії, де намагався займатися журналістикою. Сувора і владна матір, звернувшись у поліцію, силоміць повернула сина додому, але невдовзі хлопець втік з рідного міста у столицю.
Поетичний талант Рембо формувався під впливом романтичної традиції французької поезії. Його улюбленими поетами з дитинства були В. Гюго, Ш.Бодлер. Усього близько п’яти років, у віці від 16 до 20 віддав Артюр Рембо поезії. Все, створене ним за ці роки, можна поділити принаймні навпіл – до і після 1871 рік, коли в листах до свого колишнього викладача Жоржа Ізамбару і ровесника, молодого поета Поля Демені, він виклав суть своєї теорії „поезії ясновидця”.
Щоб перетворити себе на поета-ясновидця, Рембо посилено експериментує над собою, зокрема, культивуючи тривале безсоння, голод, наркотики, демонстративно асоціальний спосіб життя. Водночас він захищає своє право бути собою в поезії, зберегти свою індивідуальність і свободу, взагалі демонструє незалежність від усіляких „правил”: зберігаючи часом риму, він вживає асонанси, вкорочені рядки, часом не дотримується пунктуації, властивий віршуванню звукопис доповнює кольорописом.
Творчий шлях А.Рембо можна умовно поділити на 3 періоди. У віршах першого періоду творчості (січень 1870 – травень 1871) відчутними стають гостра сатирична тональність, гнівний пафос, карикатурні образи: „Ті, що сидять”, „На музиці”, „Присідання”, „Зло”.
У травні 1871 року поет знову подався до столиці, захопившись подіями Паризької Комуни. Після поразки Комуни Рембо оголосив свою втечу в мистецтво, саме у той час і формується його концепція „поета-ясновидця”.
Другий період творчості (1871 – 1872рр.) розпочинається декларацією поезії ясно бачення. А.Рембо намагається знайти „універсальну” мову, тим самим закладаючи підвалини теорії й практики символізму. Він проголошує поета „викрадачем вогню”, „ясновидцем”, що володіє недоступною для простих смертних „алхімією слова”. Це була пора написання поетичної перлини „Голосівки”, чиї рядки химерно відтворюють відповідність звуків і кольорів і хрестоматійної поезії „П’яний корабель”, в якій Рембо провістив свої подальші митарства по світу, свій трагічний кінець.  
У вересні 1871 р.Рембо познайомився з П.Верленом. Узимку 1871 р. навколо Рембо і Верлена згуртувалася група літераторів – „зютистів” (Ш.Кро, А.Мера, Ж.Рішпен та ін.). „Зютисти” писали сатиричні вірші, у яких висміювали версальські звичаї.
Улітку 1872 р. Рембо і Верлен приїхали у Бельгію, згодом подалися у Лондон. Вони часто сварилися, ревнували один одного, відвідували сумнівні кублища. 10 липня 1873 року під час сварки Верлен стріляв у Рембо і поранив свого друга. Рембо намагався втілити свою концепцію „поета-ясновидця” не лише у поезії, а й у житті.
Результатом і підсумком „ясновидіння” став останній, третій, період творчості поета. 20 –річний Рембо видав лише кілька робіт: книга поетичних фрагментів у прозі „Осяяння” і книга-сповідь „Сезон у пеклі”. Це крик душі поета, сповнений гірких розчарувань і докорів самому собі. Рембо прощається з бунтарством, з „осяяннями” і поетичними галюцинаціями, з художньою творчістю.
З 1874 р. Рембо відмовився від колишнього способу життя, а з  1875 до 1880 р. розпочав період божевільних мандрів Європою, Азією, Африкою. За цей час він поміняв понад 30 професій. Іноді, щоб заробити кілька франків, йому доводилося розвантажувати кораблі чи працювати у каменоломнях на березі Середземного моря. У 1880 р. Рембо подався в Африку, торгував кавою і дешевими тканинами, мускатом і зброєю. До поетичної творчості він більше ніколи не повертався. У 80-х рр. почали друкуватися решта творів А.Рембо вже без його участі поетами –символістами, які вважали його своїм літературним учителем.
У 1891 р., важко занедужавши в Ефіопії, А.Рембо повернувся  на батьківщину і помер у марсельській лікарні від раку кістки.
Естетичні погляди А.Рембо
1.	Поет стверджував волю духу людини, проголошував необхідність творити у „вільному злеті слів і асоціацій”.
2.	Роль поета на землі – бути пророком, ясновидцем. Поет має пізнати велику таємницю Всесвіту і оповісти про неї людям.
3.	Поет не має права бути буденним, йому визначено побачити „вічне життя, тому його душа має триматися якнайдалі від загалу”.
4.	Поезія – магічна сила, інтуїція, багата фантасмагорія.
5.	„Поезія завжди має йти вперед до незвіданих висот і невідкритих глибин...”
5.Настрій захопленості волею, сп’янілої насолоди життям, анархічного бунту проти дійсності – емоційне підґрунтя поезії Рембо (“П’яний корабель”, “Голосівки”, “Моя циганерія”).
	А.Рембо сповідував у поезії ті ж принципи, що і П.Верлен. Його віршам характерний інтерес до деталей, які ніби переростають одна в одну, „розірваний стиль”, що зумовлює свободу асоціацій. 
	Яскравим зразком символістської лірики став знаменитий сонет „Голосівки”. Успадкувавши бодлерівську ідею про загальні „відповідності” у природному храмі, Рембо використав її у своїй концепції „ясновидіння”. Поет розглядає природу і світобудову, ігноруючи причинно-наслідкові зв’язки та об’єктивні закономірності.
А чорне, біле Е, червоне І, зелене У
синє О, - про вас я нині б розповів:
А – чорний мух корсет, довкола смітників
Кружляння їх прудке, дзижчання тороплене;

Е – шатра в білій млі, списи льодовиків,
Ранкових випарів тремтіння незбагненне;
І – пурпур, крові струм, прекрасних уст шалене,
Сп’яніле каяття або нестримний гнів;

У – жмури на морях божественно – глибокі,
І спокій пасовищ, і зморщок мудрий спокій – 
Печать присвячених алхімії ночей;

О – неземна Сурма, де скрито скрегіт гострий,
Мовчання Янголів, Світів безмовний простір,
Омега, блиск його фіалкових Очей.
             (Переклад Г.Кочура)
Сонет „Голосівки” парадоксальний на тлі традиції, котра вважала ознаками сонета стриманість, строгість у виборі тем, чіткість ритму. Вірш Рембо написано категорично, він пропонує нове бачення, нові засади формування образу, коли співпадають звуки, колір і душевний стан. Навколишній світ у сонеті диференціюється залежно від його кольорового забарвлення. У ньому виділяють п’ять сфер, які відрізняються переважанням чорного, білого, червоного, зеленого і синього кольорів. Предмети і явища зовнішнього світу, які охоплені однією із цих сфер, у свідомості Рембо водночас асоціюються з голосними звуками (А, Е, І, У, О) і певним душевним станом, який відповідає кожній конкретній літері.
У „Голосівках” поет намагається визначити колір і символіку голосного звуку. Автор зображує багатий світ людських відчуттів, асоціацій. Людина і природа – єдине ціле. У людині закладена багата гамма відчуттів життя, сповненого звуків, кольорів, образів. Для нього природа – жива істота, яку потрібно вміти слухати і чути. Так чорний колір викликає у Рембо асоціації не тільки зі звуком „А”, але і з жорстокістю, смертю, розладом; білий колір асоціюється зі звуком „Е”, а також із моральною чистотою, гордістю і гідністю; з червоним кольором Рембо пов’язує звук „І”, а з душевних станів – гнів, шаленство, сміх; зелений колір асоціюється зі звуком „У” і відчуттям щастя, спокою, безтурботності; синій колір – зі звуком „О” і почуттям неземної, всеохопної любові. Таким чином, кожен звук у поета відповідає чітко визначеному кольору, бо звук і колір викликають у нього схожі відчуття, емоції, почуття.
Уявлення А.Рембо про зелений колір як символ щастя відбиває також  вірш „Моя Циганерія”, в якому вимальовується образ поета – вільного мандрівника. Цей твір імпресіоністичний, у ньому йдеться про відчуття, спрямоване в минуле:
Руками по кишенях обмацуючи діри
І ліктями світивши, я фертиком ішов,
Бо з неба сяла Муза! Її я ленник вірний,
Ото собі розкішну вигадував любов!

Штани нінащо стерті? Та по коліно море!
Адже котигорошку лиш рими в голові.
Як зозулясті кури, сокочуть в небі зорі,
А під Чумацьким Возом – бенкети дарові.

Розсівшись при дорозі, ті гомони лелію, 
Роса на мене впала, а я собі хмелію,
Бо вересневий вечір – немов вино густе.

 І все капарю вірші, згорнувшись у калачик.
Мов струни ліри – тіні (їх копаю як м’ячик)
Штиблети каші просять? Овва, і це пусте! 
                        (Переклад В.Стуса)
Ліричний герой А.Рембо – блудний мандрівник – намагається порвати з ворожим йому світом Цивілізації та злитися з Природою. Відповідно у творі домінує зелений колір – символ щастя й свободи, але водночас зберігається притаманна поезії Рембо багатобарвність. Так, у вірші поряд із зеленим кольором – сфера блакитного: мрія про злиття з природою викликає у душі ліричного героя А.Рембо не лише відчуття щастя, а почуття безмежної любові.
Таким чином, для ліричного героя А.Рембо розрив із світом Цивілізації, з людьми означає не обрив контактів, не втрату гармонії, а перехід до інших, значно цінніших і гарніших зв’язків – зв’язків із природою, які втілюються через поезію. Можна виділити дві найсуттєвіші для лірики А.Рембо опозиції: „цивілізація-природа”, і „буденність-поезія”.
Пафос розриву з усіма усталеними нормами, що обмежують свободу митця, стихійність, розкріпаченість, свавільність виражені у вірші „П’яний корабель”, написаному перед від’їздом у Париж 17-річним поетом, котрий досі ніколи не бачив моря. Опублікований без відома автора у 1883 р. У ньому Рембо проголосив свій розрив з поетичною групою „Парнас” і перехід до нового етапу творчості – символізму.
У „П’яному кораблі” поет у символічній формі ототожнює себе з кораблем без стерна і вітрил – безпорадною іграшкою стихій, що з веління хвиль мчить бурхливим морем.
З тих днів купаюсь я в гучній поемі моря,
Таємним сяєвом настояній зірок,
Ковтаю вод блакить, де часом у просторі
Зринає втопленик, який увесь промок.

І де, залишивши враз всіх диких марень вири
І в’ялий ритм морський дна золотом п’янким,
Міцніш, ніж алкоголь, і гомінкіш, ніж ліри,
Любовний бродить сік із присмаком гірким.

Я знаю небеса, роздерті блискавками,
І смерчі, й течії, і бачив я зірки
З очима голубів, що мріють вечорами,
І навіть те, чого не бачить рід людський.
                 (Переклад М.Терещенка) 
Ліричний герой поезії – корабель без екіпажу, стерна, якорів, якого носить стихія. Корабель „п’яний” не стільки від розлитого вина, що всмокталось у палубу, скільки від цієї безмежної волі. Цей символічний образ тлумачиться як звільнення у поетичній творчості від традицій і значно ширше як „визволення від звичайного життя та узвичаєного бачення світу”.
Провідний мотив твору – відчуження від сталого, незмінного оточення і нестримна жадоба свободи, яку не зупинити нічим. Море – то і символ волі, і символ життєвих штормів, які підстерігають, заколисуючи свої жертви.
Тема вірша: блукання ліричного героя у бурхливому морі життя.
Ідея: гімн творчій уяві, свободі митця.
Композиція: зав’язка – загибель команди, втрата керування;
 розвиток дії – плавання навмання;
            кульмінація – „духовне пробудження”, прагнення,  осмисленої свободи. 
Останні рядки твору свідчать про усвідомлення ліричного героя (автора) внутрішньої свободи як найвищої інстанції людського існування. У реальному світі поет не може віднайти справжніх почуттів, не бачить можливості для високого творчого злету; справжні вільні враження можуть виникнути у вільному поза реальному уявному світі.
Творчість Рембо справила значний вплив на поезію Г.Аполлінера, П.Елюара, Л.Арагона, французьких дадаїстів та сюрреалістів. Вони побачили у ньому поетичного новатора, однодумця, котрий тяжів до образотворчості та розкутості поетичного слова.

Питання для самоконтролю:
1.	Дайте визначення символізму як літературної течії.
2.	Чому саме П.Верлен був обраний „королем” символістів?
3.	Яка поезія П.Верлена стала віршованим маніфестом символістів?
4.	У чому полягала концепція „ясновидіння” А.Рембо? В яких поезіях вона якнайкраще виражена?
5.	Що стало емоційним підґрунтям поезії А.Рембо? Наведіть приклади.

Лекція 23. Символізм у французькій літературі к. ХІХ – поч. ХХ ст.

1. Основні естетичні принципи та поетичне новаторство Стефана Малларме(“Лебідь”, “Проза для Дез-Ессента” та ін.). 2. Життєвий шлях М. Метерлінка. Роль драматурга у становленні „нової драми”. 3.Філософські символи драм М.Метерлінка: „Смерть Тентажіля”, „Сліпі”, “Синій птах”.  

1.	Основні естетичні принципи та поетичне новаторство Стефана Малларме(“Лебідь”, “Проза для Дез-Ессента” та ін.).
Стефан Малларме (1842 – 1898) – французький поет, визнаний „ідеолог і законодавець” символістського руху, одна з ключових постатей поезії межі XIX-XX ст. Творчі ідеї та художні відкриття цього поета справили значний вплив на розвиток модерністської лірики кінця XIX – початку XX ст.
Народився 18 березня 1842 p. У Парижі в родині дрібного службовця. У п’ятирічному віці втратив матір. Виростав мрійливою дитиною. У віці 10 років його віддали у пансіон, а потім у ліцеї м.Санса, де й почав писати перші вірші.
1861р. Малларме відкрив для себе „Квіти зла” Шарля Бодлера. 1862 р. вже, будучи студентом, надрукував деякі зі своїх ранніх поезій у паризьких газетах та часописах. Того ж року поет разом зі своєю нареченою Марі виїхав до Лондона, де вивчав англійську мову та літературу.  1863 р. – Малларме одружився з Марі, а потім, повернувшись до Франції, отримав посаду викладача англійської мови у ліцеї містечка Авіньйон. Наступного року в місцевій газеті були надруковані кілька його віршів у прозі. На середину 1860-х років припало зближення Малларме з гуртком „Пaрнасців”.                                                                                 
1866 р. У першому числі альманаху „Сучасний Парнас” було вміщено одинадцять його віршів („Вікна”, „Блакить”, „Морський вітер” та ін.). Ці твори викликали різке неприйняття, зокрема й у батьків учнів ліцею, в якому викладав Малларме. Внаслідок їхніх протестів поета перевели спочатку до ліцею містечка Безансон, а наступного року – до Авіньйона. Невдовзі він, за власним зізнанням, пережив масштабну духовну кризу, яка справила значний вплив на його світобачення. 
На межі 60-х – 70-х років відбулися значні зміни у поетичній техніці Малларме. Ускладненість фрази, словесна гра, закритість символу – її характерні риси. Символізм Малларме тяжіє до „герметизму”. Першими зразками „герметичної поезії” Малларме стали його вірші „Похоронний тост”, „Надгробок Едгара По”. У цих творах поет прагнув „відобразити не саму річ, а справлені нею враження”.
У 1871 році отримав призначення у Париж. У цьому ж році у другому випуску „Сучасного Парнасу” було опубліковано кілька фрагментів поеми „Іродіада”, яку Малларме писав від середини 1860-х років аж до самої смерті (вона залишилася незавершеною). Упродовж кількох наступних років поет заприятелював із багатьма митцями свого покоління, зокрема із художником Едуардом Мане, одним із представників імпресіонізму.                  
З 1874 р. Малларме видавав газету „Остання мода”, для якої під різними псевдонімами писав більшість матеріалів. Наступного року він випустив свій прозовий переклад „Крука” Е.А. По, ілюстрований Е. Мане. Тоді ж Малларме став оглядачем французької літератури у лондонському часописі „Атенеум”.
У 1876 p. Вийшла друком поема Малларме „Полудень Фавна”. Після того поет майже втратив інтерес до оприлюднення власних творів. Однак він невтомно працював, що й засвідчила збірка „Поезії Стефана Малларме” (1887, наклад сорок сім примірників), яка була видана друзями поета й містила літографії його рукописів. 
З 1880 року Малларме влаштував „літературні вівторки”, на яких були присутніми Е.Мане, Ш.Ж.Гюїсманс, Дебюсі і гурт молодих поетів, що створили згодом символістську школу: Р. Гіль, Г.Кан, Ж.Лафорг, А. де Раньє, М.Баррес, П.Клодель, А.Жід, П. Валері.
До 1884 року поет зоставався маловідомим для вибраних. Після виходу у світ у 1884 р. збірки літературних портретів П.Верлена „Прокляті поети” читацький загал відкрив для себе Малларме. Молоді поети-символісти визнали Малларме своїм метром, лідером школи.  
Лише на початку 1890-х років письменник наважився випустити кілька збірок власних поезій („Сторінки”, 1891; „Вірші та проза” у двох книжках – 1892 та 1893). У 90 – роках вів рубрику „Варіації на тему” у популярному паризькому виданні „Ревю _ан_т”, де вміщував власні статті на актуальні теми життя й мистецтва.
У 1896 р., після смерті П. Верлена, Малларме був проголошений  „королем поетів”. Логічним завершенням творчого шляху Малларме стала поема „Кинутий жереб ніколи не скасує випадку” (1897 р.). Поема, що являє собою ніби одну довжелезну фразу, написану без розділових знаків надруковану різними шрифтами і „східцями”, стала граничним вираженням „герметизму” поезій Малларме, закономірним наслідком його пошуків.
9 вересня 1898 р. – С. Малларме помер у дачному передмісті Парижа. Місце поета у французькій літературі визначається ще й тією обставиною, що в його творчості „була здійснена спроба злютувати в одно літературу та думку про літературу в одній і тій самій субстанції письма”
Отже, творчість С. Малларме розвивалася в річищі французького символізму. Саме Малларме вважають головним ідеологом символізму та засновником „інтелектуального” його відгалуження, адже на відміну, скажімо, від А. Рембо та П. Верлена, творчість яких ґрунтувалася на уявленні про спонтанне ірраціональне „осяяння”, він обстоював інтелектуалізм та продуманість вірша.
На початку свого творчого шляху поет перебував під впливом  лірики Ш. Бодлера (зокрема, бодлерівських ідей про наявність тонких, ледве вловимих „відповідностей” між речами та явищами, а також про панівну роль естетичної складової буття). Значну роль у мистецькому розвиткові Малларме відіграло його спілкування з поетами – „парнасцями”, у віршах яких його приваблювали передусім піднесення краси речей та вимогливість до художньої форми, а також знайомство з лірикою Е.А. По, що вразила його своєю музичністю. Всі ці зовнішні чинники, вступаючи у взаємодію з переважно романтичним світобаченням поета, формували підмурівок символістської художньої системи, що утвердилася в його творчості. Разом з тим важливою особливістю мислення Малларме було заперечення містичних начал буття, що відрізняло його від більшості символістів.
Надалі утверджується підхід С. Малларме до слова як до способу „творення світу”, що передбачає „конструювання” віршів, осмислену деформацію значення поетичного слова, яке має виражати невимовну справжню сутність буття, ретельний добір відповідних символів, експерименти з віршовою формою.
Абсолютизуючи поетичну творчість, Малларме вважав, що вона має не наслідувати об’єктивну дійсність, а шукати поза цією дійсністю універсальні істини. Відтак, переконував він, світ існує для того, аби потрапити до Книги (яка є символом абсолютного осягнення буття). Саме таке розуміння виняткової ролі поезії та розроблений у зв’язку з ним арсенал поетичних підходів до слова вирізняють символізм пізнього Малларме; і саме таке тлумачення мистецтва споріднює його із модерністською літературою XX ст. Зокрема, досвідом Малларме користувалися такі лірики-модерністи XX ст., як французький поет П. Валері, англо-американський поет Т.С. Еліот та ін.
Поезія Малларме “Проза для Дез-Ессента” (1885 р.) – найяскравіша ілюстрація  „герметизму” пізньої творчості поета. Розповідь про заміську прогулянку поета з сестрою перетворюється на демонстрацію того, як свідомість митця перетворює реальність у позачасові ідеї. Вірш побудований на протиставленні високої поетичної свідомості і буденної міщанської поміркованості.
У кращому з пізніх своїх віршів „Лебідь” (1885) Малларме осмислює драму поета, прагнення якого до вершин духу, до небесної чистоти обернулося  „смертельним безсиллям” і „непотрібним вигнанням”. Провина – в самому поетові, котрий став бранцем власної мрії і зневажає себе за безсилість: 
Він знає, що йому чужі і небо й спів,
Бо в пісні не постав той край, куди б летів,
Коли прийде зима в нудьги сіяння білім.
Поетичний світ С. Малларме характеризують:
- уявлення про існування невловимого виміру, що існує поза фізичними оболонками речей і лексичними значеннями слів та з огляду на умовність позначення речей у мові не фіксується нею; звідси — піднесення стану „мовчання” як природного стану, в якому перебуває світ;
- осмислення поезії як єдиної з’єднувальної ланки, спроможної через відповідне перетворення мови відкривати глибини речей, слів і душевних станів, виявляючи їхню приховану єдність, яка є універсальним та незмінним законом світового буття;
- підкреслені інтелектуалізм, „сконструйованість” поезій, „зашифрованість” сюжетів (завдяки чому його твори нерідко перетворювалися на своєрідні вірші-ребуси, вірші-головоломки);
- наскрізні мотиви Чистоти та Блакиті, які символізують Ідеал-Абсолют;
- символічне відтворення стану душевної скутості, зумовленого, з одного боку, бажанням вирватися з буденної дійсності, а з іншого – неможливістю досягти вершин Абсолютного;
- провідна роль символу, через який пізнається невимовне; широке вживання натяку, настанова на навіювання читачеві певних емоційних станів;
- підкорення змісту вірша його формі, акцентування уваги на тих смислах, що випливають із взаємного розташування слів у поетичних фразах, які нерідко зовні здаються позбавленими прямих значень;
 - використання „несподіваних” метафор, утворених незвичайними сполученнями слів, у межах яких руйнується уявлення про звичну сферу вживання слова та його лексичне значення.

2. Життєвий шлях М.Метерлінка. Роль драматурга у становленні „нової драми”.
Серед відомих новаторів у галузі драматургії можна назвати імена Б.Брехта, Г.Ібсена, Б.Шоу. У розвиток національного театру і драматургії кожен з них вніс своє. М.Метерлінк також належить до загально визнаних експериментаторів і вважається засновником символістського театру. Він є найвидатнішим драматургом Бельгії, якого ще за життя називали „бельгійським Шекспіром”. 
М. Метерлінк вважається засновником символістського театру. Хоч він ніби й не був у прямому розумінні слова релігійною людиною, одначе завдяки містицизму важко помітною стала межа між вірою в Бога і світоглядом Метерлінка. Місце Бога в його світогляді було зайнято ще більш невиразним і невизначеним поняттям — Невідомим. Трибуною Невідомого став символістський театр Метерлінка, „театр смерті”.
	Моріс Метерлінк, фламандець за походженням, народився 29 серпня 1862 р. у Генті (Бельгія) у родині нотаря. Здобув звичайну для забезпеченого юнака того часу освіту: вчився у єзуїтській школі, з 1885р. вивчав право в _ан_тському університеті. Роки його юності позначені схильністю до літератури. В цей же час багато читає. Товаришує з Шарлем _ан Лербергом і Грегуаром Леруа, видатними письменниками Бельгії. Адвокатом працював недовго, бо відчув потребу творити.
	У 1886 р. Метерлінк їде до Парижу. Саме тут розпочинається літературне життя письменника. Там же з’явилася книжка філософського характеру „Скарби смиренних” (1896), в якій автор відстоював поетичне, сповнене фантазії, загадковості, таємничої краси мистецтво всупереч безкрилому копіюванню сірої буденності на засадах натуралізму, спрощеному і надто раціональному тлумаченню життя в дусі філософії позитивізму.  	Починав Метерлінк як поет. Його перша збірка віршів „Теплиці” (1887) вражала читачів своєю незвичністю: дивовижні поєднання образів, непізнанне, що постійно виникає у самому тексті чи підтексті й стає головним змістом вірша. У „Теплицях” втілився настрій і зміст ранніх драм Метерлінка, які зараховують до „статичного театру”, або ж до „театру мовчання”. За цією збіркою поезій пізніше з’явилося ще дві.	
Великий успіх приносять Метерлінку п’єси: казка „Принцеса Мален” (1889), одноактівки „Непрошена”, „Сліпці” (1890), драма „Пелеас Мелізанда” (1892). Поетика загадкової недоторканості, таємничих натяків, містичного страху і неземної, примарної краси, властива цим творам, була втіленням принципів мистецтва, викладених письменником пізніше у „Скарбах смиренних”. Він пише там про особливу форму драматургії „театру мовчання”, тобто такий, де головне передають не слова, а  жести, міміка акторів, їхні рухи, де багатозначність слова, тьмяні висловлення, нервове очікування чогось таємничого, часто жахливого створюють напруженість дії.
У „Смерті Тентажіля” (1894) йдеться не лише про упокорення долі, а й про спроби героя постати проти незбагненного фатуму. П’єси-казки „Аглавена і Селізетта” та „Аріана і Синя Борода” (1896) продовжують тему опору темним,   фатальним   силам    і   людському   злу.   „Сестра Беатриса” (1900) розкриває зіткнення в душі молодої жінки прагнення аскетичного служіння Богу і жаги повнокровного життя. В єдиній драмі Метерлінка, написаній на історичному матеріалі, „Монна Ванна” (1902) – головна героїня Джованна, дружина Гвідо Колонна, начальника гарнізону в Пізі, заради порятунку рідного міста під час облоги готова пожертвувати своєю честю і життям. Тій самій темі справжнього героїзму, честі й любові присвячена п’єса-легенда „Жуазель” (1903). Створені на початку XX ст., ці драми відзначаються поглибленим психологізмом, розкриттям складності й суперечливості людських почуттів, несподіваними і захоплюючими поворотами в розвитку сюжету, загальним оптимістичним тоном. Метерлінк пише свою першу комедію „Диво святого Антонія” (1903), „сатиричну легенду”, як він її назвав, переробивши сюжет оповідання Гі де Мопассана „У своїй сім’ї”, де висміюється людська жадоба до грошей і лицемірство. 
1908 р. з-під пера Метерлінка з’являється п’єса-казка „Синій птах”, яка стала найвідомішим його твором. Цього ж року вона уперше була поставлена в Росії на сцені Художнього театру і витримала понад дві тисячі вистав.
Драматургічна творчість митця була відзначена у 1911 р. Нобелівською премією з літератури. Його захоплено називали найбільшим драматургом сучасності, стверджували, що він перевершив самого Шекспіра,   сперечалися,   чи   він   сумовитий   песиміст,   чи сонячний, лагідний оптиміст, щасливець у житті й мистецтві. Перша світова війна брутально обірвала світлі дні творчості Метерлінка, хоча пізніше він написав ще багато творів.
Метерлінк важко переживав початок Першої світової війни. ЇЇ жорстокість, руйнацію всіх гуманістичних цінностей, озвіріння загарбників він зобразив у романтичній драмі „Бургомістр Стільмонда”, де істинну людяність проявляє вже немолодий бургомістр, котрий жертвує собою, щоб врятувати від смерті невинного, а також жителів ввіреного йому міста – від розстрілу. 
Помер М.Метерлінк 5 травня 1949 р. в Ніці
З Метерлінком пов’язане народження „нового театру”, де головна увага зосереджена на складному та прихованому душевному житті. Зовнішня дія замінена внутрішньою. Відкриття Метерлінка виявилися важливими для драматургів наступного покоління.
М.Метерлінк створив новий тип драми. Його п’єси показують трагедію життя, відображають складне духовне буття. А у центрі уваги не дії та вчинки героїв, а душевні переживання людини, морально-філософські проблеми епохи. У „старій драмі” конфлікти були зовнішніми – відкрите зіткнення персонажів між собою. У „новій драмі” Метерлінка конфлікти є внутрішніми – зіткнення персонажів із трагедією буття, зіткнення різних ідей, духовні протиріччя героїв. Психологічні колізії, зіткнення ідей є рушійними силами сюжету. Герой Метерлінка – особистість, „духовний симптом” епохи. Глядач упізнає себе, залучається до „внутрішньої дії”, переживає і мислить разом з ним. Автор відтворює загальну атмосферу часу, духовні пошуки епохи, прагне до морального пробудження особистості і суспільства. Герої його драм не діляться на головних і другорядних. Усі персонажі важливі, вони позбавлені однозначних характеристик. Ці риси відрізняють „нову драму” Метерлінка від „старої драми”. 
Драматург вважав, що завдання мистецтва полягає у відтворенні Невідомого, у зображенні іншого життя, яке докорінно відрізняється від життя реального і не відбивається ані у справах, ані в думках людини. Справжнє життя, на думку письменника, проходить поза діями та вчинками, головне у ньому – прислухатися до передчуття. Він наполягав на принциповому значенні мовчання, стверджуючи: „справжнє життя – у мовчанні”.
Втілюючи принцип мовчання у своїй драматургії, Метерлінк перетворив діалог на „бесіду душ”, у якій співрозмовники відповідають на невимовлені репліки. Він став батьком символістської драми, драми фатуму.
Символічні п’єси драматурга були створені на хвилі особливого інтересу до нового напряму європейського мистецтва – символізму. Саме у 80-х роках, коли з’явилася «Принцеса Мален», виник і сам термін «символісти». Так себе називали французькі поети, які згуртувалися навколо видатного лірика Стефана Малларме. Основоположним для них було переконання, що з допомогою символу, художнього знаку, алегоричного образу можна відтворити приховану, незабезпечену сутність речей, усього сущого; крізь видиму, стерту, банальну поверхню буденності, розриваючи й руйнуючи її, дійти до абсолютної, всезагальної, позачасової Краси і Мудрості, до ідеального буття, доктрина символізму мала великий вплив на художню практику багатьох майстрів слова в різних країнах у тому числі й в Росії. 
Драматургія Метерлінка привертала увагу своєю незвичністю і поетичністю, примхливим і таємничим у сюжеті та загадковістю характерів. Внутрішньо напружена сценічна дія багатозначність символічного слова та образу, піднесеність і складність почуттів і багато іншого відрізняло її від ницих салонних  п’єс  та   поширених  побутових  драм   і   комедій, створених у натуралістичному дусі. Хоча слід зазначити, що ці два напрями в мистецтві не були розділені прірвою. Натураліст Гауптман ще у 90-і роки створив символістський «Потонулий дзвін», та  й  Ібсен,  схильний у 70-80-х роках до певних натуралістичних мотивів, останнє десятиліття творчості працював у дусі символізму. Можна помітити, що натуралізм і символізм часто наближаються один до одного.
Однак усе це стає очевиднішим лише з часом. Сучасниками Метерлінка він і натуралісти сприймалися як абсолютні антиподи. Саме ця відмінність від багатьох його сучасників приваблювала глядачів і викликала захоплення театральних фахівців.
Символістський театр Метерлінка – „театр смерті” – став трибуною Невідомого. Усім керує Невідоме, панують „небачені”, „фатальні сили, наміри, які нікому не відомі”. Часом невідоме набуває вигляду смерті, але лише часом – подальша конкретизація цієї загадки неможлива. Людина – жертва Невідомого, безсила і жалюгідна істота, віддана у полон „байдужої ночі”. Відповідно, „наша смерть керує нашим життям, і наше життя не має іншої мети, ніж наша смерть”.
Все символічне в „театрі смерті”, все лише натяк на Невідоме. Людина залишена наодинці із загадкою, з Невідомим. Драматичний конфлікт звужений, всі перипетії, всі можливі ускладнення зняті. „Театр смерті” був першою фазою драматургії Метерлінка. 
На початку 90-х років він переглядає свою символістську концепцію. І від „театру смерті” Метерлінк переходить до „театру надії”. Тож наступні п’єси Метерлінка відрізняються від „театру мовчання”. Наприклад, у п’єсі „Смерть Тентажіля” (1894) смерті протиставляється кохання. Сестри Тентажіля прагнуть визволити його з-під влади Невідомого. І це вже не статична драма – герої вступають у боротьбу з Невідомим. Тепер, на думку письменника, найважливішим стає „людство”, часткою якого є „ми”, а „бідність, праця без надії, злидні, голод, рабство” – це слова не Божої волі, а „наша власна справа”Метерлінк прагне переробити містику, песимізм, оспівує активність, боротьбу, пізнання, а в плані естетичному подальший шлях драматурга пролягає від символізму до романтизму, від „театру смерті” до „театру надії”. Найвідоміший твір цього періоду – „Синій птах”. 

Етапи творчості М.Метерлінка

„Театр смерті”                                         „Театр надії”
					Ознаки:
Дія містично-символічна, відбувається           Дія казково-романтична;
в умовних обставинах;                                    оптимізм, добрий гумор, веселий,
немає конкретних ознак дії та часу;                радісний настрій;
головне – передчуття;                                        боротьба сил добра і зла;
присутність Смерті, Невідомого;                 головне – пошуки істини, пізнання                          зображення іншого нереального життя;         світу, бажання знайти ідеал;
перевага темних кольорів;                              головний мотив - всемогутність
персонажі позбавлені індивідуальних рис.    людини;
                                                                              Невідоме уподібнюється Богу.

3.Філософські символи драм М.Метерлінка: „Сліпі”, „Смерть Тентажіля”,  “Синій птах”.  
Ранні п'єси автора наповнені атмосферою, схожою на сон, важкий, тягучий, нестерпний, коли хочеться скинути з грудей задушливий тягар. Надзвичайно показова для молодого драматурга драма „Сліпі” (1890). 
На березі моря на звалених деревах сидять сліпі й напружено прислуховуються, щоб почути кроки поводиря, який має відвести їх до притулку. Вони не знають, що поводир сидить біля них мертвий, „обличчя його світліше і нерухоміше за все, що навколо”. Стоїть темна ніч. Сліпі чекають на поводиря. Море хвилюється, загрожуючи людям загибеллю. І поступово вони втрачають надію.
Неважко зрозуміти сенс метерлінківських символів: острів – це і життя людини, і Земля у Всесвіті, сліпі – це людство, яке не знаходить виходу; священик – поводир – віра, якої більше немає у людей; чекання на чиїсь кроки – ілюзії життя; невідворотність морського припливу – неминучість смерті.
На думку Метерлінка, смерть завжди поміж людей, але вони не знають цього, не бачать; лише деякі, найвразливіші, відчувають її присутність. Наближення смерті може відчути лише мудрий старець, а побачити – мале дитя. У п’єсі немовля заплакало: очевидно, побачило смерть. Проте цей образ може символізувати і нову віру, яка народжується. Адже сказав поводир наймолодшій сліпій: „Царству старих, мабуть, приходить кінець”.
Символ завжди багатозначний, часто він не піддається остаточному розшифровуванню. Проте загальна ідея твору зрозуміла: людина сліпа, самотня, беззахисна перед смертю. Майстерність Метерлінка у втіленні цієї ідеї виявляється насамперед у створенні своєрідних діалогів. У них репліки дійових осіб – багатозначні повторення, а паузи між репліками, тобто мовчання, доповнює уява глядача. Саме мовчання нагнітає жах і розпач. Набуває великого значення і палітра кольорів: нічна темрява лісу, темний, одноманітний одяг сліпих, чорний плащ священика.
У п’єсі „Сліпі” наявні всі ознаки символістської драми: дія відбувається в умовних обставинах; немає конкретних ознак дії і часу, тому твір набуває поза часовості; персонажі, позбавлені індивідуальних рис, стають уособленням страху, безнадії, безпорадності – це вже не характери, а символи. Дана п’єса – це ілюстрація до роздумів про Невідоме. Метерлінку вдалося створити світ, який живе за законами його філософії. 
Не аналізуючи докладно інші п'єси Метерлінка цього першого періоду творчості, відзначимо, що принцип їхньої побудови, прийоми створення емоційного напруження, лейтмотиви і характерні персонажі варіюються, але лишаються незмінними за своєю суттю. Це випливало з розуміння драматургом істинного завдання мистецтва — показати „трагізм життєвої повсякденності”, а також із сформульованого ним драматургічного принципу „статичного театру”. Під цим терміном він розумів театр, в якому головне не події, а внутрішнє життя героя, його духовні боріння та прагнення ідеалу. До того ж усе це можна і слід передавати не лише словом, а й красномовним мовчанням і замовчуванням, бо найчастіше люди говорять про несуттєве, другорядне, а їхні справжні почуття і думки лишаються невисловленими. Ці ідеї драматурга знайшли своє втілення у драматичних творах інших письменників, не символічного, а реалістичного типу художнього мислення, були співзвучні і формальним шуканням Ібсена, і пізнішим відкриттям А.Чехова.
На початку 90-х років Метерлінк переглядає свою символістську концепцію. Він пише, що йому здалося „чесним і розумним скинути смерть із трону” і на цей трон „підняти кохання, мудрість і щастя”. Тому в наступних п’єсах  драматург переглядає свої філософські позиції.
    Як приклад, можна навести драму „Смерть Тентажіля” (1894), де казкова ситуація розшифровує містичну таємницю, і тому дія із сфери містично-символічної переходить у казково-романтичну. Вже з перших реплік персонажів автор нагнітає почуття непевності, таємничості, страху. Ігрена, сестра малого Тентажіля, говорить хлопчику: „Твоя перша ніч на нашому острові буде неспокійна, Тентажілю. Навколо нас уже реве море, дерева стогнуть. Пізно. Місяць ховається за тополями, що з усіх боків обступили палац... Ми, здається, тут самі, хоча треба бути весь час насторожі. Тут чекають на наближення найменшого щастя. Майбутньому я не довіряю...”. Далі йдеться про те, що хлопця привезли за наказом королеви, таємничої особи, яку не можна побачити. Невідоме постає в образі злої старої королеви, яка душить добрих людей. Вона стара і безмежно могутня. Певно, вона боїться втратити владу - свій трон, тому й наказала привезти можливого, а отже й небезпечного для неї наступника - внука Тентажіля.
Уже в першій дії (усі 5 дій дуже короткі) ключовими словами, що задають тон, створюють тривожний настрій, є такі, як „тіні”, „коридори без вікон”, „щось ховається”, „хотіла бігти, та не могла”, „мертві дерева”, „чорний замок”, „свіже повітря не доходить”, „немає трави”, „підслуховувати”, „ми живемо тут, відчуваючи непоборний тягар на душі” і т. д. Цими емоційно вагомими лексичними засобами підсилюється хвилююче напруження, яке зростає від дії до дії. Сестри і їхній маленький братик безсилі перед королевою, яка „живе у своїй високій вежі і зводить зі світу одного за одним, і ніхто не наважується відповісти ударом на удар. Вона пригнічує нашу душу, немов могильний камінь, і ніхто не насмілюється його скинути”. Жодні зусилля, найміцніші залізні двері, покора і благання не можуть захистити Тентажіля. Нещасна дитина помирає.
Якщо звернутися до назви п'єси лауреата Нобелівської премії Семюеля Беккета «У чеканні на Годо», де також ідеться про чекання чогось невимовно таємничого і загрозливого, зміст п'єси Метерлінка про Тентажілля можна було б визначити: „У чеканні на смерть". Вони взагалі багато у чому схожі, ці два такі різні твори - символічний і модерністський. І передусім - своєю загадковістю, наростаючим нервовим напруженням, своїм песимізмом, і трагізмом. Невипадково драматургію бельгійця називали „драматургією смерті”.
Метерлінк    для    створення    відповідного    емоційного настрою використав відомі романтичні кліше, образи й слова, запозичені романтизмом з готичної поетики XVIII ст., які в драматичному творі завдяки наочності, акторській грі, декораціям та освітленню сцени, музиці й шумовим ефектам - набувають особливої емоційної сили і впливу. Все це й багато іншого забезпечило успіх раннім п'єсам драматурга, як і їхня поетичність, якась чарівлива ніжність та меланхолійність.

П'єси передвоєнного періоду, зокрема „Синій птах”, формально перегукуються з п'єсами, написаними у 80-90-і роки XIX ст. Однак суттєво змінився їхній загальний настрій, вони стали світлішими, їхні герої втратили свою безпорадність і пасивність, у них з'явилася ясна, шляхетна мета й надія на її здійснення.
„Синій птах” – це філософська п’єса-казка, алегоричний і символічний твір про сенс буття і всемогутність людини. Синій птах – це символ щастя, істини, добра. Сюжет драми – пошуки героями загадкового птаха; конфлікт – боротьба добра і зла, світла і пітьми, долання героями всього, що стоїть на перешкоді досягнення мети.

Питання для самоконтролю:

1.  У чому розкривається новаторство С.Малларме?
2. Простежте етапи становлення драматургії М.Метерлінка. Дайте їх загальну характеристику.
3. Розкрийте ознаки та особливості „театру смерті” М.Метерлінка.
4. Яка філософія „театру надії” драматурга?

Лекція 24 - 25. Гі де Мопассан - представник критичного реалізму.
1. Життєвий шлях письменника. 2. Новелістика Гі де Мопассана: різновиди, ознаки, провідні теми. “Сімонів батько”, “Мадмуазель Фіфі”, “Могильниці”, “Два товариші”. 3.Загальна характеристика романістики Гі де Мопассана.
1. Життєвий шлях письменника.
Гі де Мопассан — один из найвизначніших майстрів французького реалізму XIX ст., автор новел і романів, наступник Бальзака та учень Флобера, прихильник «великого руського» Тургенєва. Поширеною є думка, що Гі де Мопассан був одним із найкращих новелістів ХІХ ст. Перебіг часу лише підтверджує слушність цієї думки. Загалом Гі де Мопассан написав близько 300 новел, об’єднаних у півтора десятка збірок. Три з них були видані по смерті письменника, до них увійшли лише ті твори, які він не перевидавав за життя. 
Засновник так званої „психологічної новели” Мопассан водночас є творцем бездоганних зразків цього жанру. Він писав: „Твір мистецтва досконалий лише тоді, коли він є водночас як символом, так і точним зображенням дійсності”. 
 Народився  письменник 5 серпня 1850 року у незаможній дворянській родині у Нормандії, на півночі Франції поблизу порту Гавр. Дали йому довге ім’я Анрі Рене Альбер Гі де  Мопассан, хоча сам він з дитинства називав себе коротеньким Гі.
Мати Гі, Лора Ле Пуатвен, була міщанкою із збанкрутілої родини. Вона отримала знатне ім’я внаслідок союзу із чарівним Гюставом, тоді ще просто Мопассаном. Право на часточку „де” Мопассанам дісталося у 1774 році, завдяки випадковій милості австрійського королівського двору. Щоправда, революційні потрясіння, що відбулися незабаром, зробили частку „де” не дуже актуальною, проте для Лори Ле Пуатвен вона була дуже важливою. Не випадково незадовго до весільної церемонії Гюстав домігся від громадського трибуналу міста Руана право офіційно додавати до свого прізвища омріяну частку „де”.
Сварки у родині Мопассанів почалися майже на другий день після весілля. Гюстав, безталанний живописець та неврівноважена людина, як і раніше, залицявся до красунь і витрачав гроші. Усім керувала серйозна Лора, яка мала сильний характер, незалежний розум, вишуканий смак і взагалі була непересічною особистістю. Лора спромоглася завоювати глибоку любов і повагу сина, який став її гордістю. Із самого дитинства вона по-своєму виховувала Гі, і протягом всього життя він відчував її вплив і як письменник, і як людина. До останніх днів його днів вона залишалася його другом, порадницею і довіреною особою.
Батько навчив Гі малювати й розумітися на мистецтві, проте не став йому по-справжньому близьким.
У 1862 році подружжя Мопассан роз’їхалось. Лора безперечно  перемогла у цій ситуації. Вона ніколи б не погодилась на розлучення, тому що ні за що на світі не стала б знову Ле Пуатвен, і тому продовжувала залишатися з чоловіком заради дітей.
Дитинство Гі проминуло у будинку бабусі у Фекані та у курортному містечку Стрета, куди вони досить часто приїжджали відпочивати. Виховання хлопчика проходило у бесідах з матір’ю, читанні Шекспіра і уроках абата Обурга, вікарія Стрета.
Більшість подробиць біографії Мопассана до сьогодні залишаються нез’ясованими. Батьки не прагнули вести сімейний літопис, а сам Гі неодноразово повторював: „Я хочу, чтобы всё то, что касается меня и моей жизни, никогда не было разглашено”. Він навіть не дозволяв друкувати свої портрети, уникав передмов до своїх творів, не давав інтерв’ю, знищував своє листування і майже не вів щоденників, тому відомості про шкільні роки  письменника досить обмежені. 
У 1859- 1860 роках він навчався у Імператорському ліцеї Наполеона у Парижі. Коли йому виповнилось 13 років, Лора віддала його до духовної семінарії у м. Івето. Офіційні табелі із семінарії сповнені стриманих подяк слухняній дитині. Проте насправді Гі швидко зненавидів похмуру будівлю. Хлопчик часто вдавав із себе хворого, тільки б вирватися на волю. 
Втіхою на той час для Гі стає поетична творчість. Хлопчик починає римувати із 13 років. Саме ця зброя у руках юного Гі дозволила йому врешті-решт залишити семінарію. 
Отримавши перемогу, Гі відразу ж поступив до старшого класу Руанського ліцею. Це відбулося на початку літа 1868 року. Провчившись рік, він з успіхом склав у Канні іспити на ступінь бакалавра. Цю подію Гі відсвяткував по-своєму – традиційним відвідуванням місцевого публічного будинку. У жовтні того ж року його було зараховано на факультет права Паризького університету.
Руанський період вагомий у літературній біографії Мопассана. Тут він зустрів свого першого літературного наставника й першого критика: ним опікувався товариш його дядька – Луї Буйне. Це був талановитий поет, викладав французьку літературу, обіймав посаду хранителя Руанської бібліотеки. Саме він познайомив Гі зі своїм товаришем Гюставом Флобером, який на той час вже був відомим і шанованим письменником. Перші літературні спроби Мопассана розчарували Флобера, і довгий час він бачив у ньому лише здібного, але аж ніяк не талановитого юнака. Флобер навчив юнака таємницям літературної майстерності – довго і наполегливо вдивлятися в те, що прагнеш описати, щоб віднайти у кожному життєвому явищі новий бік, якого до цього часу ще ніхто не торкався і не відтворював. 
У червні 1870 року почалася франко-прусська війна. Гі був призваний на військову службу і, не встигши повоювати, став свідком надзвичайно швидкої поразки французької армії та окупації Франції. Мопассан розривався між ненавистю до війни та мілітаристам-прусакам. Йому довелося побачити те, що зранило його душу, але сформувало світогляд. Свій гнів, ненависть та обурення цією війною і німцями він ще довго виливатиме на сторінках своїх творів і повністю звільниться від цієї теми лише у 1887 році.
Після поразки Франції Мопассана зараховують до паризького інтендантства, де він спокійно чекав на демобілізацію, проводячи час у товаристві відомої співачки мадам Делакерьєр. Врешті-решт його тривалі відсутності викликали у керівництва підозру, і проти нього було розпочато розслідування. У листопаді 1871 року, владнавши проблеми на роботі, Гі демобілізувався. Деякий час він жив батьківський коштом, іноді влаштовуючи скандали з приводу недостатнього, на його погляд, утримування. Але родина була майже розорена після війни, і тому продовжити навчання в університеті Гі де Мопассан не міг.
Завдяки старанням батька та Гюстава Флобера у березні 1872 року він поступає на службу до морського міністерства, проте, за умовами найму, жалування він почав отримувати лише після року роботи. Позбавлений можливості витрачати гроші на що йому заманеться, Мопассан зайнявся спостереженням за середовищем чиновництва, що теж знайде своє відображення на сторінках його творів. 
Мопассан вперто продовжував свої літературні спроби.  Дружба із Флобером дозволила йому увійти до кола таких письменників, Альфонс Доде, Еміль Золя, Тургенєв. Серед них він мав славу простого нормандського хлопця, у якому ніхто навіть не підозрював колись побачити письменника. Протягом семи років молодий Мопассан загартовував своє перо і своїх літературні спроби приносив Флоберу. Той уважно читав і детально аналізував недоліки творів Гі, ділився таємницями своєї майстерності. Пізніше Мопассан згадував: „Я працював під керівництвом Флобера впродовж 7 років, не надрукувавши жодного рядка. За ці 7 років він дав мені стільки, скільки я сам не набув би й за сорок”.
Принципи настанов Флобера:
•	не з’ясовувати психології героя – хай про неї кажуть його вчинки;
•	не викладати подробиць – хай обрана риса дасть гостро й повно відчути ціле;
•	не коментувати і не оцінювати – хай говорять дії і підтекст, лексика і барви.
Мопассан став працювати вельми напружено. До початку 1876 р. у його письменницькому доробку вже було чимало віршів, прозових творів, п’єс. 
У грудні 1878 року Мопассан, за сприяння Флобера, перейшов працювати у міністерство народної освіти – у відділ літератури та мистецтва. З цього приводу він став підписувати листи наступним титулом ”Находящийся в распоряжении министра народного образования, вероисповеданий и искусств, особо уполномоченный по переписке министра по делам управления отделами вероисповедания, высшей школы и учёта”.
Мопассан відчував відразу до затхлого повітря службових кабінетів, до людей недалеких і, коли у нього з’являлося декілька франків, він відправлявся до Етрета, а коли грошей зовсім не було – на Сену. Улюбленою справою Мопассана на відпочинку було веслування. Гі був душею компанії, завдяки своїй силі, жартам. 
   З 1878 року у літературному житті Мопассана, як і всієї французької літератури, починається новий період. Саме в цей час Еміль Золя придбав свій знаменитий будинок  у Медані, де стали збиратися його молоді прихильники, яких охрестили натуралістами. Не торкаючись тонкощів літературних  суперечок, відзначимо, що Мопассана вабило до цієї групи і схоже розуміння мистецтва, і прагнення приєднатися до перспективної групи.
1880 рік став для Мопассана доленосним. У театрі Дежазе непогано відбувалася прем’єра його п’єси у віршах „У старі роки”. Не без допомоги Флобера поеми та вірші Мопассана були зібрані в окремий том і незабаром повинні були побачити світ. Гі надавав великого значення цій збірці, не підозрюючи, що справжній тріумф уже чекає на нього, проте зовсім у іншому місці.
Компанія у Медані на цей час була дружна як ніколи. За сприянням Мопассана Золя придбав човен для прогулянок по Сені. Коли прийшов час дати їй ім’я, Мопассан запропонував „Нана”. Таку назву мав роман Золя, що наробив галасу, про важку долю дівчини легкої поведінки. На питання: „Чому?”, Мопассан, сміючись, відповів: „Тому що всі будуть залазити на неї”. І у цьому колективі виникла думка про видання спільної збірки оповідань „Меданські вечори”, яка стала б рекламою і новому напрямкові, і молодим авторам. Склад збірки був обговорений спільно. Мопассан взявся написати новелу про один із епізодів франко-прусської війни. У ній повія виявлялася набагато моральнішою та людянішою, ніж добропорядні руанські буржуа, що їхали разом із нею у одному диліжансі і які теж потрапили до рук німців. Новела мала назву „Пампушка”.
Найцікавіше, що ця історія не була вигаданою. Прототипом Пампушки була справжня руанська повія Адрієнна Легуй, з якою дійсно сталася історія, що стала основою сюжету новели. Розповідали, що багато років потому Мопассан, уже доволі відомий письменник, зустрів Адрієнну у ложе руанського театру Лафайєт. Він розчулено подивився на неї, потім привселюдно поклонився і повіз вечеряти до готелю Манс. Життя її закінчилося досить сумно – розгубивши клієнтів, Пампушка з вулиці Шарет наклала на себе руки у 1892 році, заборгувавши господареві 7 франків.
 Збірка „Меданські вечори” побачила світ на початку травня 1880 року. Мопассан швидко переконався, що його розрахунки виявилися неправильними: публіка звернула увагу на збірку його віршів завдяки новелі, а не навпаки. Це стало йому уроком, який було засвоєно – тепер до поезії він звертався лише епізодично.
Буквально через тиждень Гі отримав телеграму про передчасну смерть Флобера від інсульту. Мопассан відразу ж приїхав до Круассе і взяв діяльну участь в організації похорон, зокрема сам обмив та одягнув свого друга та вчителя.
Мопассана продовжував супроводжувати успіх. Тепер його залюбки друкували видавництва, які лише декілька місяців тому із такою впевненістю йому відмовляли. Письменник поводив себе доволі обережно; він не поспішав кидати службу і пояснював це наступним чином: „Профессия литератора весьма ненадёжна. В случае болезни или неудачи я буду счастлив иметь должность и оклад”.
Згадка про хвороби була не просто випадковістю. Його спадковість була достатньо важкою: чарівна мати, хвора на неврастенію, дядя Альфред, який страждав галюцинаціями і помер у віці 32 років. Під час надмірного захоплення веслуванням Гі страждав від жорстоких мігренів та різкої зміни настроїв – збудження найчастіше чергувалося у нього із глибокою депресією. Наприкінці семидесятих років у нього стало сильно випадати волосся та загострилося захворювання нерву правого ока. Діагноз лікарів був однозначним – сифіліс. Час набуття ним страшного недугу пізніше віднесли приблизно до 1876 року, коли бідний і нікому не відомий Гі вів розгульний спосіб життя, нехтуючи його наслідками. Медицина тоді ще не знала пеніциліну, і Мопассан опинився в одній компанії з багатьма відомими людьми, жертвами цього насправді прокляття століття. Серед них були Альфонс Доде і Стефан Малларме, Шарль Бодлер і Жюль Гонкур, Вінсент Ван Гог і Фрідріх Ніцше, Поль Гоген і Анрі Тулуз-Лотрек.
Влітку 1880 року Мопассан все –таки наважився кинути службу і незабаром відправився у мандрівку Корсикою. Непосидючість, очевидно, була у нього в крові – як тільки Мопассан отримав фінансову незалежність, він ніколи довго не залишався на одному місці. У квітні 1881 року Гі зняв будиночок у Сартрувіллі, а вже через декілька місяців відправився у якості кореспондента газети „Голуа” до Африканського континенту. У травні цього ж року вийшла перша збірка новел Мопассана – „Заклад Тельє”, за якою незабаром вийшла друга – „Мадемуазель Фіфі”.
„Заклад Тельє” Гі де Мопассан присвятив Тургенєву. Натомість Тургенєв сприяв популяризації творів Мопассана у Росії. Цікавий факт: роман „Любий друг” почав друкуватися у „Віснику Європи” місяцем раніше, ніж у Парижі.
Мопассан оселився у Етрета. Там він збудував будиночок. Замислившись над назвою для свого дому, Мопассан зупинився на „Закладі Тельє”, проте вирішив, що вона буде не дуже доречною.
Письменник ставився до своєї творчості як справжній комерсант. Він слідкував за рекламою та продажем своїх творів. Літо 1882 року Мопассан провів, подорожуючи Бретанню. Навесні наступного року світ побачив його перший роман – „Життя”. 
Гі де Мопассан був одним із дивовижних коханців свог8о часу. За чверть століття він, за його словами, мав сексуальний зв’язок із сотнею молодих жінок. Серед чисельних любовних романів Гі де Мопассана варто згадати його листування із Марією Башкірцевою. Це був коротенький роман у декількох листах. Ця молода дівчина, талановита і гарна, помирала від сухот, і знала про це. Сповнена життєвої енергії і бажання жити, вона намагалася відвернути невідворотне.  З метою хоча б щось зберегти про себе, вона вела щоденник, який після смерті хотіла залишити якомусь письменнику. Її вибір пав на Гі де Мопассана. Їхні листи були сповненні відвертості, тонкої гри розуму; вони чудово розуміли один одного, хоча ніколи не бачились і навіть не шукали зустрічі. Життя все вирішило за них: Мопассан так і не отримав цього щоденника, а Марія, яка так мріяла залишитись у пам’яті якоїсь людини, стала відомою завдяки цьому щоденникові, хоча присвячений він був лише Гі де Мопассанові.
Мопассан теж хворів. Його мучили глибокі напади депресії та страх смерті, у нього з’явилися галюцинації. З тих пір Мопассан починає боятися дзеркал. Все частіше книги та листи йому читають – він вимушений берегти зір.
Літо 1884 року він провів у Етрета. О восьмій ранку він піднімався, не снідаючи, сідав за стіл і працював до дванадцятої години. Після холодного обтирання він снідав, а потім знову до роботи. Після обіду він разів 40-50  стріляв із пістолета та йшов до моря.
  1884 рік став подарунком для прихильників таланту Мопассана. Побачили світ три прекрасних збірки новел: „Місячне сяйво”, „Сестри Рондолі”, „Міс Гаррієт”, а також книга подорожніх нотатків „Під сонцем”. Зиму Мопассан провів у Каннах. Він багато і наполегливо працює. Результатом цієї праці стали збірки новел „Іветта”, „Казки дня і ночі”, „Туан” і, нарешті, найвідоміший твір письменника – роман „Любий друг”.
У журналістських колах, до яких належить і герой роману Жорж Дюруа, називали відразу декількох прототипів цієї колоритної фігури. Проте найближче до Любого друга стояв сам Мопассан, - невипадково це прізвисько супроводжувало його все подальше життя. Із Жоржем Дюруа його єднали зовнішність, кар’єризм, любов до води та рідного краю, страх перед смертю, атеїзм, яскраво виражена сексуальність та зневажливе ставлення до жінок.
Незважаючи на чисельні зв’язки, Мопассан навіть і не думав про створення сім’ї. Вагомий вплив у цьому питанні мали мати та незалежність, якою Мопассан надзвичайно дорожив. „Я никогда не любил… Думаю, что я слишком строго сужу женщин, чтобы поддаваться их очарованию. В каждом человеке есть существо моральное и существо физическое. Чтобы любить, мне надо встретить такую гармонию между этими двумя существами, какую я никогда не встречал”.
У 1885 році, відчувши погіршення здоров’я, Мопассан спочатку відправився у подорож Італією, а потім лікуватися на курорт Шатель-Гюйон. Тут він збирає матеріал для майбутнього роману „Монт - Оріоль”
8 червня 1887 року у житті письменника відбулася знаменна подія – він став першим літаючим романістом. Проте далеко не всі здобутки науково-технічного прогресу знаходили схвальний відгук у Мопассана. Наприклад, саме він очолив групу письменників і художників, які активно протестували проти спорудження знаменитої Ейфелевої башти, приурочене до відкриття виставки ЕКСПО – 1889. Існують відомості, що пізніше він досить часто обідав у ресторані башти, мотивуючи це тим, що знайшов єдине місце у Парижі, звідки йому не видно ненависну споруду.
Протягом 1887 – 1888 років Мопассан надрукував романи „Монт - Оріоль” і „П’єр і Жан”, напівавтобіографічну книгу „На воді”, збірки новел „Орля”, „Обранець пані Гюссон”. Взимку він з’їздив до Алжиру та Тунісу . крім того, на зміну яхті „Любий друг - 1”, придбав яхту „Любий друг - 2” і здійснив на ній подорож Середземним морем.
Навесні 1888 року Мопассан закінчив роман „Сильна як смерть”. 
Проблеми переслідували його: хвороба брата, який помер у психіатричній лікарні, посилення власних хвороб. Він, як і його мати, став усе частіше вживати наркотики – ефір та опіум. Незважаючи на всі старання лікарів, хвороба упевнено прогресувала.  Він постарів, його вже не впізнавали на вулицях знайомі, випадково зустрівши. У нього відчутно змінився характер: він став роздратованим, досить часто починав скандал через дрібничку. Він жалівся на провали у пам’яті, через які іноді не міг згадати назв навіть найуживаніших предметів тощо. „Я не имею ни одной последовательной мысли, я забываю слова, название всего, и мои галлюцинации, мои страдания раздирают меня. Я не могу писать; я більше не вижу, это крушение моей жизни”.  Він все далі віддалявся від людей, припинив спілкуватися із іншими письменниками. 
У ніч на 2 січня 1892 Мопассан зробив спробу накласти на себе руки. Вона виявилась невдалою. Через декілька днів мати за наполяганням лікарів змушена була відправити його до психіатричної лікарні, найдорожчої у країні. Наступні півтора року були не більше, ніж довготривалою агонією. У пресі на всі лади переказували історії про божевілля та пристрасть Мопассана до наркотиків. 
Страждання письменника припинилися лише 6 липня 1893 року. Після смерті Мопассана його рідні без жалю позбавились усього, що нагадувало б їм про Гі. На похоронах за труною Мопассана йшли, в основному, друзі, письменники та видавці. Ані батько, ані мати так і не з’явилися. Олександр Дюма-син із гіркотою повторював: „Какая судьба! Какая потеря для литературы!”
Мопассан і Україна. Творчість Мопассана завжди користувалася в Україні сталим інтересом. Перші переклади його творів з’явилися ще за життя автора. Починаючи з 1883 р., різні газети й журнали друкують переклади його статей і оповідань. Серед перекладачів варто виділити Марко Вовчок, Василя Щурата, Осипа Маковея, Івана Рильського та ін.
За півтора десятиліття з’явилося понад 40 перекладів різних творів Мопассана. Великим прихильником творчості письменника був І.Франко. Він підготував збірку новел письменника, що вийшли під назвою „Дика пані” (1899).
Після 1917 р. в Україні виходять збірки новел письменника передусім на теми  народного життя та про події франко-прусської війни. 
2. Новелістика Гі де Мопассана: різновиди, ознаки, провідні теми: “Сповідь”, “Мадемуазель Фіфі”, “Могильниці”, “Два товариші”.
Новела – коротка оповідь про якусь подію чи людину, про її почуття і переживання. Відтворивши на обмеженому просторі новели чиюсь долю або випадкову подію, письменник  прагне показати фрагмент життя, а через нього – найхарактерніші риси усього суспільства.
Якщо в епоху Ренесансу новела здебільшого мала комічний характер,  в основі лежав анекдотичний, кумедний сюжет, була насичена динамічними подіями, мала чітку фабулу і майже не зображувала внутрішнього світу героїв, то французька новела критичного реалізму значною мірою втрачає ці риси. Більш статична й описова, вона стає передусім психологічною, розповідає про душевні поривання людини.
Своєї вершини французька новела ХІХ століття досягає у творчості Гі де Мопассана. Його творчий доробок містить більш як 20 збірок, до яких увійшло 300 новел, надрукованих протягом 1880-1890 років.
Провідні теми творчості:
•	Війна; страждання і смерть, які вона несе людям;
•	Життя представників різних суспільних верств і прошарків;
•	Кохання; щастя чи нещастя у шлюбі;
•	Вірність і зрада;
•	Самотність людини; її ізольованість і приреченість;
•	Доля жінки у суспільстві і сім’ї;
•	Доля людей, які опинилися за межами суспільства;
•	Буржуазні й аристократичні звичаї у столиці та провінції;
•	Релігія та її вплив на людей;
•	Патріотичні твори про франко-прусську війну.
 Гі де Мопассан створив новий тип новели, якого не знала європейська література. Аналізувати його твори досить складно, бо найчастіше сюжет і зміст у новелі не співпадають. Зазвичай автор відтворює лише окремий епізод людського буття без чітко визначеного  фіналу – „шматок життя”. Але кожен такий епізод є проявом глибинних процесів життя, побачити, зрозуміти й осягнути які автор пропонує читачеві. Сюжет стає ніби верхнім ґрунтом, який приховує значний художній шар. Такий принцип зображення пізніше отримав назву „підтекст”.
Досліджуючи тему війни, Мопассан поставив широке коло питань:
•	Відповідальність за війни урядів;
•	Аморальне прагнення міської та сільської буржуазії мати зиск із війни;
•	Трагедія втягнутої у криваві події війни пересічної людини і властиве їй почуття патріотизму.
•	Патріотизм мопассанівських героїв не промовистий, вони не виголошують гучних гасел, не говорять про велич Франції та свій обов’язок;
•	Мопассан розкрив сутність непоказного, самовідданого патріотизму звичайних людей.
Майстерність Мопассана – новеліста: 
•	Майже всі новели мають одну сюжетну лінію;
•	Гострота та динамічність сюжетів;
•	Психологічна умотивованість усіх дій героїв;
•	Найсуворіший добір головного, типового в слові, образі, характері, ситуації;
•	Концентрація в одній події, у різкому зіткненні характерів найважливішого, що є суттю явища;
•	Драматичне напруження дії;
•	Прийом контрасту;
•	Жвавий діалог;
•	Мова героїв;
•	Мова героїв індивідуалізована;
•	Широке використання художньої деталі;
•	Несподівана розв’язка;
•	Різноманітна форма;
•	Стислість і лаконічність.
„Сповідь”.
Головні героїні - Сюзанна і Маргарита де Терель – дві рідні сестри. Центральна тема новели – тема вірності і зради.
Маргарита помирає. Їй було – 56 років, але на вигляд не менше – 75.
Сюзанна старша за сестру на 6 років, ридала, стоячи біля сестри на колінах. Вона була вдовою. Колись вона дуже любила одного чоловіка, він теж її любив, але Анрі незабаром помер. Дівчина вирішила ніколи більше не виходити заміж. ЇЇ молодша сестра Маргарита теж сказала, що ніколи не вийде. Вона була красива і багато чоловіків закохувались у неї.
Тепер, коли вона помирала, Маргарита благає, щоб прийшов священик, якому зізнається, що також була закохана в Анрі. Щоб він не дістався сестрі, вона підмішала йому в тістечко порошок з товченого скла, собі так само, а решту кинула в озеро. На другий день померло двоє лебедів. Скоро помер і Анрі, а Маргарита назавжди залишилась хворою. Маргарита просить сестру пробачити її і сестра пробачає: «Прощаю тебе, дитино, прощаю…»
„Мадемуазель Фіфі”. 
Маркіз Вільгельм фон Ейрік, мініатюрний блондин, манірний, грубий з солдатами, жорстокий , може загорітись з будь-якого приводу. З часів вступу у Францію товариші називали його не інакше як мадемуазель Фіфі, тому що мав тонку талію, ніби затягнуту в корсет, бліде обличчя і вживав слово-паразит, яке він вимовляв з присвистом «fi-fi donc!».
Одного разу він разом зі своїми друзями вирішили розважитися і з Руана привезти панночок. На вулиці вони зустріли 5 красивих дівчат-повій. За три місяці  ці жінки вже змирилися з прусаками і були впевнені, що їм добре заплатять. 
Дівчат привели в їдальню і капітан сам почав «ділити» їх, оголошуючи: «№ 1 – Памела – призначений командиру…». Мадемуазель Фіфі дісталась найменша – Рашель – юна брюнетка, єврейка. Вона була справжньою патріоткою і вбила його десертним ножем. Дівчина втекла і сховалась у дзвіниці. Після відходу німецьких військ Рашель повернулася в Париж, де зустріла справжнього патріота. Він закохався в неї і вони одружились.    
„Два товариші”.
	У центрі новели – два приятелі – Морісо і Соваж, які познайомилися свого часу на рибалці. Вони вже довгий час не бачилися, і одного разу раптово зустрілися. Приятелі зайшли в кав’ярню випити, і при розмові вирішили піти порибалити, щоб пригадати минулі часи. Саваж сказав, що у нього є знайомий полковник, який пропустить їх, щоб вони  не наткнулися на аванпости пруссаків. 
	Друзі знали, що нагорі – пруссаки, але вони ніколи їх не бачили, хоч і відчували навколо Парижа. Вони обережно підійшли до річки і почали вудити, коли почули позаду себе тупотіння. Озирнувшись, побачили озброєних чоловіків, які націлювали на них рушниці. ЇХ схопили, зв’язали і доставили на острів.
	Головний серед пруссаків   почав запитувати, як вони пройшли аванпости, значить знають пароль. Він пообіцяв, що якщо товариші скажуть пароль, то спокійно повернуться додому. Але ж приятелі ніякого пароля не знали. Тоді офіцер наказав вистроїтись 12 солдатами і розстріляти героїв. Їх вбили, причепили до ніг важке каміння і скинули в річку. А офіцер сказав поварові зажарити рибу, яку спіймали два приятелі.
	Тема: зображення безчинства франко-прусських завойовників.
	Ідея: возвеличення сили духу, мужності, патріотизму простих людей. 
  3.Загальна характеристика романістики Гі де Мопассана. 
Гі де Мопассан став автором шести романів, три з яких здобули світову славу. Першим і одним із кращих романів письменника став роман „Життя” (1883). Задум його виник давно і встиг отримати схвалення Флобера. Саме Флоберу належить ідея ключової фрази роману, яка з’явилася на його останніх рядках: „Жизнь, что ни говорите, не так хороша, но и не так плоха, как о ней думают”. Роман „Життя” увібрав в себе все те, що хвилювало письменника раніше і пізніше лише посилилось у його творчості: зневага до батька, відраза до материнства, глибокий песимізм, любов до рідного краю та стихії води, невідворотні думки про смерть. Роман «Життя» (1883) демонструє тонке і глибоке проникнення письменника до людської психології. Мопассан не просто робить головною героїнею свого роману жінку, а ніби малює її очима історію руйнування ілюзій, розставання із чудовим минулим. Розповідаючи про конкретний, приватний випадок невдалого заміжжя, про «одне життя» (так точніше перекладається назва роману), автор в той же час показує життєві невдачі та розчарування своєї героїні як сумну, проте загальну закономірність. Мопассан був песимістичним письменником, але його психологічна майстерність не стала від цього менш досконалою.  
Події в романі відбуваються на півночі Франції на початку ХІХ ст.  Головна героїня – Жанна - білявка з блакитними очима, дочка барона Ле Пертюї де Во. Вона щойно повернулася додому з монастиря, в якому перебувала  «в строгом заключении» з дванадцяти років. А тому насолоджується волею і теплом батьківського дому. 
Дівчина щаслива від думки про те, що на все літо разом зі своїми батькам поїде в родовий маєток на березі моря. Маєток в „Тополях”, звісно, старий, але батько продав одну зі своїх ферм і на ці гроші привів все до ладу: адже він з дружиною вирішили подарувати цей маєток доньці. Вона стане там жити, коли вийде заміж... А поки вони їдуть туди на все літо. В маєтку дуже просторо і затишно. Можна де завгодно бігати, гуляти і купатися в морі – цілковите щастя, а попереду ціле життя і, звичайно, ж кохання. Жанна мріє про свого майбутнього чоловіка, про швидке і щасливе заміжжя.    
В „Тополях” Жанна познайомилася з молодим красенем, порядним і тихим віконтом де Лямар. Ще нічого не сталося, ще ніхто нічого не знає – ні барон з баронесою, ні Жанна, ні навіть читач,  а між тим зав’язка драми уже відбулася... Віконт тепер в їхньому будинку постійно, він допомагає матусі „совершать моцион”, вони втрьох – з батьком і Жанною – влаштували морську прогулянку. Жанна відчуває, що дуже закохалася в Жюльєна, і ось вже звучить питання: „Хотите быть моей женой?”. 
Жанна дуже схвильована: як же так – вчора заснула дівчиною, а сьогодні, біля вівтаря, стала жінкою! І дивується поведінці Жюльєна, який їй шепоче, що ввечері вона стане його дружиною. І ось вже вечір. Дівчина лежить в ліжку і чекає, сама не знаючи чого. Далі йдуть дві-три сторінки особливого спрямування   — «...по ее ноге скользнула другая нога, холодная и волосатая...». 
Під час весільної подорожі по Корсиці в Жанні прокидається жінка, але дивно: пізнаючи з Жюльєном всі пристрасті кохання, вона все яскравіше помічає, що її чоловік боязливий, жадібний, чванливий і нестерпно буденний. Повернувшись в маєток, Жюльєн зовсім перестає звертати увагу на дружину, часто забуває поголитися, не вилазить зі своєї старої домашньої куртки і випиває по вісім склянок коньяку після їжі.  Жанна нудьгує, а тут ще завжди весела Розалі зовсім змінилася і занедужала. 
Одного ранку Розалі народила хлопчика. Жанна дуже схвильована: треба знайти батька дитини, примусити одружитися. Але Жюльєн категоричний: служанку слід прогнати разом з незаконною дитиною! Він дуже розлючений, але чомусь знову повертається до своїх подружніх обов’язків. 
Одного зимового вечора Жанні стало дуже погано, в будинку дуже холодно. Вона на босу ногу, майже непритомна, йде вкімнату до Розала, але її там нема. Відчуваючи, що ось-ось помре, Жанна кидається будити Жюльєна... На подушці чоловіка вона побачила голову Розалі.  Жанна знепритомніла, а лікар виявив у неї вагітність.
Всіх примирив сільський кюре, який і знайшов чоловіка для Розалі. А Жанна народила хлопчика. Його назвали Поль, і любов до дитини замінила все інше. Але біди продовжують сипатися на голову бідної Жанни: померла матуся, Жюльен закрутив роман по сусідству — з графинею де Фурвіль, ревнивый граф натрапив на коханців і вбив їх, ця справа обійшла околиці як нещасливий випадок...
 Коли Полю виповнилося п’ятнадцять, мати віддала його на навчання в коледж. Син зв’язався з проституткою, тягне з матері всі гроші і врешті-решт розоряє її. Старий барон закладає маєток і внезапно помирає... Розалі, вже стара, але кремезна вдова, повертається до Жанни і опікується нею. Вони живуть в убогому, але затишному будинку. Поль пише, що його кохана народила дівчинку і тепер помирає. А Жанна, та сама Жанна, яка зовсім недавно захоплювалась життям, доживає останні дні й інколи згадує короткі і нечасті сцени кохання.
Та ось Розалі привозить дівчинку, онучку. І життя триває, те саме життя, яке не таке вже й погане, як про нього думають. 

Питання для самоконтролю:
1.	Хто із французьких письменників став літературним вчителем і опікуном Гі де Мопассана?
2.	Який тип новели розробив у своїй творчості Гі де Мопассан?
3.	Розкрийте провідні теми творчості новеліста.
4.	В чому полягає новизна і майстерність новелістики письменника?

Лекція 26. Натуралізм у французькій літературі. Е.Золя.

1. Течія натуралізм, її характерні риси. 2. Е.Золя – теоретик натуралізму в художній літературі. 3. Тематичне розмаїття романів Е.Золя: “Нана”, “Черево Парижу”, “Пастка”. 4. Творчий метод письменника.

1. Течія натуралізм, її характерні риси.
У ІІ половині ХІХ ст. реалізм у Франції переростає в натуралізм - це літературний стиль, який поширився у Європі та Америці протягом 1870 – 1900 років. У перекладі з латинської означає „природа”. Основою теорії натуралізму став позитивізм Огюста Конта. Багатьох манила до позитивізму віра в науку – повага до дійсних фактів. Наука і мистецтво – єдині.
Як і реалісти, натуралісти прагнули до повного, вірогідного, точного зображення суспільства, природи і людини, зокрема на основі об’єктивності.
Відмінність від реалізму:
•	Натуралізм надто прямолінійно виражає свої риси на практиці;
•	З погляду натуралістів взагалі не було відмінностей між літературною творчістю і науковим пізнанням;
•	Натуралісти вважали, що письменник повинен створити всебічну і об’єктивну картину суспільства так, ніби цим займався історик чи соціолог. А відтак витвір мистецтва натуралістів має бути „людським документом”, тобто вичерпним описом того чи іншого суспільного явища.
•	Доля героїв, їхня психологія виводиться із трьох засад:
1.	спадковості  -  доля героя, його вчинки повністю залежать від того, що закладено в генах;
2.	середовища  -   людина сама по собі нічого не вирішує; натуралісти вважали людину рабом середовища, у якому вона сформувалась;
3.	історичної доби  -  на людину впливає час, у якому вона живе.
Поява натуралізму супроводжувалася шквалом критики, оскільки натуралісти все більше заглиблювалися у непоетичну дійсність. У той же час він вплинув на розвиток світової літератури:
- своєрідне продовження реалістичних традицій, початок впливу на письменників-реалістів ХХ ст.;
-    натуралізм – це основа для майбутніх письменників-модерністів.
Натуралісти змушували ще раз переглянути „проблему табу” у літературі. Вони ще більше розширили коло тем, які дозволяли описувати в книгах, називали себе першовідкривачами нового виду мистецтва, пов’язаного лише з фактом. Якщо все попереднє мистецтво, на їхню думку, служило красі, то нове буде служити істині. Тому натуралісти виступали проти будь-яких вільностей митця, проти відбору життєвого матеріалу, проти існування заборонених тем для мистецтва. Доброчинність і порок однаково важливі для митця. Тому письменник повинен відображувати природу такою, якою вона є, без будь-яких прикрас.
Представники натуралізму цікавились різними психічними і соціальними відхиленнями,  мали спільні риси з декадентами, розробляли імпресіоністичний стиль.
Зачинателем натуралістичної школи вважають Е. Золя – продовжувач справи, яку розпочав Бальзак. Золя вважав Бальзака своїм духовним батьком.
Е. Золя був не лише художником, але й теоретиком натуралістичної школи. Як теоретик натуралізму він виступає в 70-х роках на сторінках „Вісника Європи”. Його праці „Романісти-натуралісти” і „Експериментальний роман” – головний матеріал для створення теорії.
Положення теорії натуралізму Е. Золя:
1.	Письменник - не фотограф. Романіст не обмежується накопиченням фактів і точним їх відображенням, він повинен бачити, розуміти, творити повинен намагатися змінювати природу, але при цьому не виходити за її межі; він повинен від сумнівів прийти до абсолютного пізнання.
2.	Натуралізм – не матеріалізм. Наука встановила, що духовне життя – елемент механізму, матерія; тому прийоми дослідження духовного життя і матеріальної природи мають бути тотожними, а експериментальний метод має стати загальним як для хімії так і роману. Своїми спостереженнями і дослідами романіст продовжує роботу фізіолога. Роман з області чистих фантазій змінюється романом, заснованим на спостереженні і досвіді. 
3.	Натуралізм і мораль. „Ми, моралісти-експериментатори, показуємо за допомогою досвіду, яким чином пристрасть проявилася в суспільстві. Коли ми будемо знати механізм даної пристрасті, можна буде зробити її як тільки можливо нешкідливою”. В цьому внесок морального призначення творів натураліста.
4.	Натуралізм й ідеал. Якщо ідеаліст – це той, хто зайнятий пошуком ідеалу і то експериментатор – той же ідеаліст. Але він не бачить ні благородності, ні краси ні достоїнств, ні моральності в неправді, в незнанні, в помилці тощо.
5.	Натуралізм. Особистість письменника і літературна форма. Особистість письменника – на другому плані. Письменник повинен забути про особисті почуття й ідеї. Турбота про форму і склад також відступає на другий план. На думку Золя, формі надають перебільшеного значення, а мова – логіка, природна наукова побудова.
Отже, натуралізм не що інше, як використання експериментального методу, спостереження і досвіду  в літературі.
Недоліки натуралістичної теорії.
-	повне ототожнення художньої творчості з наукою;
-	заперечення фантазії митця;
-	ігнорування особистості митця.
Можливо це і стало причиною швидкого занепаду натуралізму і наростанням швидких успіхів символістів.
Заслуга натуралізму:
-	натуралізм – вираження  в історії наукових і соціальних тенденцій;
-	митець – творець практичної соціології, вирішує взаємодію особистості і середовища, закони, які управляють суспільством;
-	митець – пророк, який у своїх пророкуваннях спирається на знання природи і людини.
Принципи натуралізму за Е. Золя:
-	відмова митця від оцінних категорій при змалюванні фактів, повна відчуженість автора, об’єктивізм;
-	звернення літераторів до „заборонених” тем. Митці не писали про патологію, тепер їй треба відкрити широку дорогу в роман, п’єсу, поему;
-	історію суспільства слід розглядати перш за все як фізіологічний процес і так її слід відображувати в мистецтві.
2. Е.Золя – теоретик натуралізму в художній літературі.
Е. Золя народився 2 квітня 1840 в Парижі, в торговому кварталі. Батько Золя – італієць, талановитий інженер, будівельник. Мати – француженка. Коли хлопцеві було 7 років, сім’я переїздить у провансальське містечко Екс, через матеріальні негаразди, де пройшли дитячі роки майбутнього письменника. У місцевій гімназії Золя отримав початкову освіту. Коли в 1857 році померла бабуся, матеріальне становище сім’ї ще стало гіршим. 
В 1858 році Золя їде в Париж, де він був прийнятий в ліцей св. Людовика, за підтримки адвоката Лабо, товариша батька. Так Золя потрапив в становище бідного студента, який прагне щастя і слави. Золя став замкненим і похмурим, ні з ким не товаришував. Зате дуже багато читає. Але спроба завершити освіту, склавши екзамени на звання бакалавра, провалилась (провал на філології). Розпочались труднощі буденного життя, без постійної роботи. 1862 р. – з великими труднощами влаштовується на постійну роботу пакувальником на складі книговидавництва. Золя продовжує писати вірші, поеми, хоча вони були „вялы и безличны” (Мопассан).
В ці роки Золя почав писати для газет хроніку і літературно-критичні статті. Журналістика сприймала розвитку уваги до дійсності. Незабаром Золя полишає видавництво і повністю віддається літературній практиці.
  В 1864 році Еміль Золя публікує зб. оповідань „Казки Нінон”, ранні романи залишаються непоміченими. Але поступово захоплення творчістю романтиків (що суттєво для ранніх творів) змінюється інтересом до творчості реалістів і зокрема Бальзака, Флобера, до натуралістичних теорій історика літератури Іпполіта Тена.
Творча спадщина Золя – багатогранна (декілька збірок оповідань, збірка літературно-критичних і публіцистичних статей, декілька драматичних творів, але першорядне місце займають романи). В „Терезі Ракен” (1867) і „Мадлен Фера” (1868) Золя створив приклади натуралістичного роману.
У Золя виникає задум епопеї, схожої на „Людську комедію” Бальзака. Він вирішує створити „соціальну історію однієї сім’ї в період Другої імперії”, прагнучи втілити в неї положення натуралізму. Майже 25 років він працює над епопеєю „Ругон-Маккари”, в якій відображено історію французького суспільства з 1851 по 1871 рр.
Епопея „Ругон-Маккари” (1871-1843) – справа всього  життя Золя – складається з 20 романів. Задум виник у 1868 році. Поштовхом стало захоплення письменника модною теорією спадковості. Золя задумав розгледіти 4 покоління однієї сім’ї.
Автор поставив 2 задачі:
1)	„изучить на примере одной семи вопросы крови среды”;
2)	„изобразить всю Вторую империю, начиная с государственного переворота до наших дней”.
    	Намагаючись виконати 1 завдання, він склав генеалогічне дерево сім’ї Ругон – Макарів, подавши до кожного члена сім’ї детальну медичну характеристику з т. з. Спадкових рис.
Романи перенасичені великою кількістю персонажів (загальна кількість діючих осіб - 1200), які ніколи не мали родинних зв’язків з Ругон-Маккарами, що зроблено для більше повного охоплення дійсності.
До уваги взятий період, коли ІІ імперія розвалилась. Її історію завершили трагічна війна і Паризька Комуна. Поступово посилюється соціальна лінія в „Ругон-Маккарах” за рахунок біологічної.
„Ругон-Макари” – складний і багатогранний твір. У ньому можна відмітити провідні теми, намітити основні лінії, хоча вони не охоплять всього змісту епопеї:
- зображення життя буржуазії („Кар’єра Ругонів”, „Здобич”, „Черево Парижу”, „Накип”, „Гроші” та ін.).
- життя народу („Западня”, „Жемрміналь”, „Земля”).
- антиклерикальна тема („Завоювання Плассана”, „Проступок абата Буре”);
- тема дитинства, творчості (роман „Творчість”).
- тема спадковості („Людина - звір”, „Лікар Паскаль”). 
Одним із найкращих романів циклу „Ругон-Маккари”, написаних на засадах експериментального методу, став роман „Жерміналь”. У цьому романі Золя аналізує найважливішу соціально-історичну суперечність національного життя Франції кінця ХІХ ст., що її сам письменник мозначив як боротьбу „праці та капіталу”. „Жерміналь” – грандіозна фреска, яка складається з найдетальніших, імпресіоністичних за манерою описів шахтарського побуту та праці, що чергуються з розлогими символічними картинами.        
Значний вплив на письменника справили події франко-пруської  війни і Паризької Комуни (роман „Розгром”, поема „Осада вітряка”). Золя не прийняв Паризьку Комуну, хоча кривавий терор версальців викликав різкий осуд Золя.
1898 р. Золя пише листа президенту республіки Ф. Фору „Я звинувачую” – свідчення мужності Золя і ненависті до ворогів правди і справедливості, мілітаристам і клерикалам. Золя переслідують. Щоб запобігти тюрми, Золя був змушений на рік покинути Францію.
Творча і суспільна діяльність Золя раптово обірвалась: він помер у ніч на 29 жовтня 1902 року у своїй паризькій квартирі від отруєння чадним газом за досі нез’ясованих обставин. У своїй надгробній промові А.Франс назвав Золя „етапом у свідомості людства”. В 1908 р. тіло письменника було перенесено в Пантеон.
3. Тематичне розмаїття романів Е.Золя: “Нана”, “Черево Парижу”, “Пастка”.    
Творчість Золя справила величезний вплив на  розвиток натуралізму та реалізму в усьому світі. Еміль Золя започаткував у літературі філософську концептуальність і публіцистичність, він розробив прийом монтажу в романі натомість традиційного для класичного реалістичного роману драматичного розвитку дії. Золя створив новий тип роману, в центрі якого нерідко опиняється „економічний організм” – ринок в „Череві Парижа”.
Уже в перших романах Золя проступає одна з характерних рис його стилю – поєднання деталізованого опису з образом-символом, у якому концентрується головний зміст картини. Такими, скажімо є описи зимового саду в помешканні Сак кара („Здобич”) і картина центрального ринку в „Череві Парижа”.
	У романі „Черево Парижа” показано шлях до влади пройдисвіта та авантюриста на кшталт Ежена Ругона, змальоване те живильне середовище, яке стане опорою для нового режиму – дрібна торгова буржуазія, котра вхопила свою частку здобичі від милостей імперії, всі ці „гладкі”, самовдоволені міщани (родина Кеню).
	Але за блискучим фасадом Другої імперії Золя бачить нещастя і знедоленість нижчих прошарків суспільства, стрімке падіння моральності та страхітливе лицемірство можновладців. Ці тривожні процеси в суспільному житті Франції Золя аналізує в романах кінця 70-х – поч.. 80-х років („Пастка”, „Нана”).
	Роман „Пастка” був першим у творчості Золя розлогим полотном із народного життя. Роман зробив Золя скандально відомим. Літературні сноби протестували , багато читачів відмовилися від передплати, і все ж за рекордно короткий термін роман витримав 30 перевидань. Гостра реакція певної частини публіки читачів пояснювалася тим, що у романі вперше з такою правдивістю було показано життя французьких низів.
	У романі йдеться про драму родини Купо, про її фізичну та моральну деградацію. „Від банальності інтриги мене може врятувати лише велич і правдивість зображених мною картин народного життя. Поза як я беру дурнувату, вульгарну і брудну обстановку, я повинен надати малюнкові більшої рельєфності”, - писав Е.Золя про роман. Таким чином, письменник ставить перед собою складне завдання: продемонструвати придатність для справжнього мистецтва будь-якого матеріалу, розширити відповідно до принципів натуралістичної естетики сферу художнього. 
	Праля Жервеза і покрівельник Купо, працелюбні та прості люди, наимагаються облаштувати своє маленьке щастя, своє скромне родинне життя. Але з Купо трапився нещасний випадок на роботі, й це позбавило його можливості працювати. Купо залишається без роботи й поступово спивається, дедалі частіше навідується в шинок під назвою „Пастка”.
	Своїм романом Золя стверджує, що злидар приречений на загибель, що умови життя і праці неминуче призводять його до деградації і вимирання. Водночас, Золя не забуває дати і  біологічну мотивацію того, що відбувається в романі: крах Купо та Жервези пояснюється не лише соціальними, а й спадковими чинниками (Купо страждає від спадкового алкоголізму).
	Еміль Золя особисто зазначав „філософський зв’язок”, який існує між „Пасткою” і наступним його романом „Нана”. Роблячи головною героїнею роману  куртизанку Нана, посилюючи фізіологічний, сексуальний елемент у романі, Золя хотів показати „розклад, що йде знизу, пастку, якій панівні верстви дають можливість вільно поширюватись”. Образ Нана повинен символізувати всю Другу імперію, її пишну зовнішність і розбещену сутність.
	Незаперечним є вплив Золя на формування італійського веризиу, як і на творчість Г. Гауптмана, Т.Манна, Дж. Ґолсуорсі, Т.Драйзера, А.Барбюса, Л.Арагона та ін.

Питання для самоконтролю:

1.	Розкрийте, в чому відмінність натуралізму від реалізму.
2.	Е.Золя – теоретик натуралізму. Розкрийте положення його теорії.
3.	Хто у французький літературі став „літературним батьком” Еміля Золя? 
4.	Що стало поштовхом до створення письменником епопеї „Руго-Маккари”?
5.	Який роман Еміля Золя став найвищим виявом теорії натуралізму?

ПРАКТИЧНІ ЗАНЯТТЯ

З КУРСУ

„ІСТОРІЯ ЗАРУБІЖНОЇ
ЛІТЕРАТУРИ
ХІХ – поч. ХХ ст.”

РОЗДІЛ ІІІ. Практичний курс
ІІІ.1. Практичні заняття

Заняття № 1
ТЕМА: “Крихітка Цахес на прізвисько Ціннобер” -  романтична          казка-новела з глибоким соціально-психологічним змістом

ПЛАН

1.	Сатирико-метафоричний зміст казки.
2.	Добрі сили (фея Розабельверде, лікар Проспер Альпанос) і  їхня роль у казці.
3.	Світ філістерів(Фабіан, Кандіда, Мош Терпін, князь, барони).
4.	Образ князя Панфутія.
5.	Протиставлення творчої людини і бездуховного філістера (Бальтазар і Цахес).
6.	Антипросвітницькі мотиви у творі.
7.	Специфіка романтизму Гофмана. 

Завдання для підготовчого періоду

1.	Подумайте, яку позицію в повісті займає автор.
2.	Повторіть відомості з теорії літератури  про травестію, пародію, гротеск та романтичну іронію. Повість-казка як жанр романтичної літератури.
3.	Дайте тлумачення словам: Цахес, альраун, компендіум, пумпернікель, реферандарій, лінєєва мавпа, Вельзевул, філістер.
4.	Складіть ЛС, ребуси, кросворди, вірші, літературні ігри.

Література

1.	Берковский  Н.Я. Романтизм в Германии. – Л., 1973
2.	История немецкой литературы, Т.3. – М., 1966
3.	Художественный мир Гофмана. Сб. статей. – М., 1983
4.	Лобода О. 20 запитань класові // Зарубіжна література. – 2003. - № 46. – С.2-3
5.	Середюк Т. Комічне в казці Е.Т.А.Гофмана „Крихітка Цахес” // Зарубіжна література. – 2001. - № 40. – С.40
6.	Савчук О. Фантастична історія злету і падіння Цахеса. Е.Т. А. Гофман. „Крихітка Цахес на прізвисько Ціннобер”. 8 кл. // Зарубіжна література. – 2004.- № 47. – С.8-9
7.	Остапчук В. Е.Т.А.Гофман „Малюк Цахес на прізвисько Ціннобер”. Урок-загадка. // Зарубіжна література. – 2001. - № 11. – С.3
8.	Поколодний Л., Вечірко О. Е.Т.А.Гофман „Малюк Цахес на прізвисько Ціннобер”  (Матеріали до одного з варіантів уроку) 8 кл. // Всесвітня література  в середніх навчальних закладах України. – 2002. - № 1. – С.21-22 

Інструктивно-методичні матеріали

	Світ Гофмана – це особливий художній світ, створений могутньою фантазією автора. Майже завжди в центрі уваги автора знаходиться протистояння двох світів – романтичного і буденного, ілюзорного і реального.  За визначенням автора «Крихітка Цахес на прізвисько Ціннобер» – це «казка про реальне», у якій письменник подає власне філософське бачення сенсу життя людини. У повісті-казці дія відбувається у казковій країні – князівстві Керпес, серед героїв є маги, феї, які впливають на життя людей (фея Рожагожа подарувала Цахесу три магічні волосини, щоб захистити малу потвору), чарівні речі і чарівні перетворення. Автор використовує прийом двоплановості дії з метою висвітлити проблеми реального життя Німеччини (“мікрокнязівства”, німецькі імена більшості героїв, типова німецька їжа тощо).
	Дійовими особами твору є карлик Цахес, фея Розабельверда, студенти Балтазар і Фабіан, професор Мош Терпін та його дочка Кандіда, маг Проспер Альпанус. Розповідь ведеться від особи автора. Історія про маленьку потвору викриває побут і звичаї карликових князівств, які ще мали місце в Німеччині.
Зміст твору

             САТИРИЧНИЙ                                          МЕТАФОРИЧНИЙ
Сатиричне викриття                                       Втручання казкових персонажів 
суспільства філістерів:                                   у загальний хід розвитку  
- керівників німецького князівства;               сюжету.
- тогочасної політики і просвітництва;
- вчених і чиновників.

	Тема повісті: показ духовно обмеженого світу філістерів, у якому немає місця ентузіастам.
	Ідея: викриття негативних рис особистості (жадоба влади, жорстокість, підступність); засудження адміністративної системи, прославлення творчої людини.
Проблематика:     - гроші і влада
- клас морально-етичних проблем
- кохання
- освіти
- добра і злі
- творчої людини і бездуховного філістера. 
	У творі автор розкриває 2 головні сюжетні лінії: історія життя малюка Цахеса, історія кохання Бальтазара і Кандіди, з метою застерегти тих, хто прагне лише службового і матеріального благополуччя. 
	Герої Гофмана теж поділяються на два табори – філістерів та ентузіастів. Філістери – це люди, що цілком задоволені життям і всім, що їх оточує, не знають і не хочуть знати ніяких високих поривань, їх більшість. Вони володарі і мешканці світу реального, де слід цінувати високі життєві блага, а все інше нічого не важить. Усі ці герої досить прозаїчні, реалістичні, бездуховні і обмежені люди, їхнє життя нудне й нецікаве . Таке “хворе суспільство” і породжує “Цахесів”, що втратили духовні і моральні орієнтири.
Цахес (з нім. нісенітниця, дурниця, пусті розмови). 

       Син бідної селянки.
	    
               Студент університету.
                    
                    Таємний експедитор.
                         
                         Таємний радник.
			
			Міністр закордонних справ.
			  
			   Одруження з Кандідою.
			   	
				Смерть у нічній вазі.

		Світ філістерів Гофман викриває за допомогою іронії:
•	“просвітницька” діяльність Пафнутія Великого мала псевдопросвітительські наслідки, порушуючи звичайне гармонійне життя людей;
•	князь Барзануф полюбляв нагороди, такі захоплення свідчать про обмеженість і пихатість правителя;
•	професор Мош Терпін – жалюгідний раціоналіст, його дослідження і відкриття безглузді і нічого спільного з наукою і освітою не мають;
•	Кандіда (кохана Бальтазара) – вродлива, досить звичайна і дещо легковажна дівчина, не дуже освічена, полюбляла лише веселі розваги.
	Філістерам Гофман протиставляє ентузіастів. Вони живуть наче в іншому вимірі, світ їх набагато ширший, складніший, проте прекрасніший. Над ними не мають влади ті цінності ,що хвилюють філістерів. Глибока духовність і щире відчуття краси – ось їхні визначальні риси.
	Основний конфлікт твору – протистояння митця (Бальтазара), який бачить і цінує прекрасне, живе і творить за законами вищої духовності, і філістера (Ціннобера), який поклоняється золоту, втратив цінніші орієнтири, живе за законами голого практицизму.
	Вперше Бальтазар і Цахес несподівано перетнулися серед університетського люду. Якщо хтось у його присутності говорить щось дотепне, всі вважають, що це сказав Ціннобер (так тепер називають Цахеса), але якщо Ціннобер мерзенно нявчить , обвинувачують не його, а когось іншого. Всі захоплюються витонченістю і спритністю Цінно бера, він зачарував навіть Кандіду, в яку понад усе закоханий Балтазар. Чари Цінно бера діють на всіх людей, стан яких схожий на масовий психоз. Тільки два студенти – Балтазар (за задумом автора, він ревно охороняє казковий світ природи й поезії від вторгнення вульгарності й повсякденності) і Фабіан  - помічають, що карлик насправді потворний і лихий. Глибокий задум втілений у незвичайній долі потвори Цахеса, долі, що обумовлена тим загадковим для романтика законом, за яким матеріальні й духовні блага в буржуазному суспільстві прозподіляються нерівномірно: той, хто має владу, присвоює собі плоди розуму й руки тих, хто нічого не має.

Філістер  								Творча людина
Цахес – потвора, злодій і кар’єрист            Бальтазар – юнак років 23-х,                                                                                                            (втілення темних сторін людини,                 поштивий, скромний поет, живе
її користолюбства).                                         в гармонії з природою.

	Приносить нещастя всім,                                  Бачить людей такими,
	хто з ним зустрічається.                                    якими вони є насправді.

	    Привласнює заслуги інших.                           Складає вірші про  
                                                                                         красу природи.
ВИСНОВОК:
	Цахеси і їм подібні з’являються і процвітають, а Бальтазари йдуть у 	вигнання, а то й у в’язницю, або ж їх «приручають» завдяки:
1.	засліпленому суспільству, що втратило духовні цінності і творить собі кумира;
2.	владі грошей (їх символ – 3 золоті волосини у Цахеса).
	
Автор доходить висновку, що багатство й людська глухота, те, що люди забувають закони природи й краси, призводить до панування безглуздості й вульгарності. Але Гофман вірить у велику силу мистецтва – перемога його на сторінках казки можлива, але у світі людей все набагато складніше: цим і пояснюється іронічний фінал твору. Таким чином, занепад бездуховності веде до збільшення філістерського світу, а її відродження – навпаки до процвітання життя у суспільстві.

Заняття № 2
ТЕМА:  Об’єктивність зображення історичного процесу і соціальних відносин у романі Вальтера Скотта “Айвенго”

ПЛАН

1.	Історична основа роману.
2.	Втілення найкращих рис народу в образах Вамби і Гурта, розбійників Робін Гуда.
3.	Річард І – ідеалізований герой автора.
4.	Айвенго – шляхетний лицар.
5.	Жіночі образи в романі.
6.	Викриття лицемірства служників церкви.

Завдання для підготовчого періоду

1.	Подумайте, як в романі поєднано два плани – історичний і особистий.
2.	Дайте тлумачення слів: франкліни, йомени.
3.	Складіть ЛС, ребуси, кросворди, вірші, тести, чайнворди.

Література

1.	Аникин Г.В., Михальская Н.П. История английской литературы. – М., 1975
2.	Бельский А. Вальтер Скотт. – М., 1958
3.	Реизов Б.Г. Творчество Вальтера Скотта. – М., 1965
4.	Пожар Т. Історична тема в художній прозі. Вальтер Скотт „Айвенго”. //  Зарубіжна література. – 2004. - № 38. – С.16-21
5.	Овсейко Л. За доблестным рыцарем Айвенго. Система уроков по роману   В.Скотта «Айвенго». 7 кл. // Всесвітня література та культура в середніх навчальних закладах України. – 2001. - № 5. – С.25-28
6.	Наша міні-хрестоматія. Вальтер Скотт (7 кл.)  //  Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - № 4. – С.16
7.	Мельниченко О.М. Запитання до вікторини за романом „Айвенго” (7 кл.) // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - № 10. – С.45      

Інструктивно-методичні матеріали

	В.Скотт (1771-1832) – один із англійських письменників-романтиків, який справив величезний вплив на розвиток світової літератури, зокрема на розвиток жанру історичного роману.
	Новаторство В.Скотта полягає в тому, що він вперше в літературі звернувся до жанру історичного роману. Письменник прийшов до історичного роману, детально обдумавши його естетику, відштовхуючись від добре відомих і популярних в його час готичного та антикварного романів. Готичний роман навчив романіста співвідносити події з конкретним історичним і національним підґрунтям, розкривати драматизм історичного часу. Антикварний роман в свою чергу навчив уважно ставитися до місцевого колориту, відтворювати правдивість і своєрідність головним чином духовного лиця епохи. 
	Скотт своїми романами вирішив задачу зв’язку історичного життя з особистим; він подавав історичні події не як ряд випадковостей, а як явища соціально обумовлені. У його романах реалістичне зображення історичних процесів поєднується з романтичними пригодами, високими почуттями і ницістю окремих героїв. Введений в розповідь авторський коментар підводить читача до правильних суджень про дану епоху. Кожна епоха, до якої звертається письменник постає перед нами не закінченим процесом, а наступним етапом суспільного розвитку. Цей погляд на історію став межею між романом ХІХ ст. і сучасним історичним романом.
	Основу художнього методу В.Скотта складає романтизм. Письменник постійно повторював, що митець не може обмежитися лише фактами історії, він зобов’язаний поєднувати правду з вигадкою, фантазією, мета якої схвилювати і захопити читача, змусити його співпереживати героям роману.  
	З метою утвердження місця особистості в історичному процесі написаний роман «Айвенго» (1819). У ньому ожило історичне минуле Англії – доба Середньовіччя: 1194 рік – повернення короля Ричарда Левине Серце до Англії. На престолі - його брат принц Джон, на чолі з яким нормани заволоділи англосаксонськими землями. Саксонці не можуть змиритися з участю підкорених, не можуть вибачити втрату своїх маєтків і жорстокого знищення із співвітчизників. Конфлікт твору розгортається між двома ворогуючими таборами.
	В основу роману покладено традиційне для В. Скотта переплетіння любовної і політичної інтриг. У центрі розповіді перебуває закохана пара – лицар Айвенго та леді Ровена, доля і благополуччя яких повністю залежать від розвитку історичних подій.. Герой діє на тлі історичних подій, він відданий кодексу честі, у будь-якій ситуації поводиться відповідно до почуття обов’язку й зберігає вірність прекрасній коханій. 
	Тема роману: панорама життя Середньовічної Англії в період зміцнення країни як єдиної монолітної держави.
  	Ідея: оспівування благородності, сміливості і справедливості  демократичного короля і його прихильників.
	2 сюжетні лінії: любовна і авантюрно-пригодницька.
	Під маскою паломника – пілігрима – він єдиний, хто зглянувся на слабкого старця – старого Ісаака, поступився йому місцем біля вогнища. Анонімно він викликає на бій лицаря Храму нездоланного Буагільбера; заступається за честь сина Седріка (тобто за свою власну), рятує Ісаака від пограбування та смерті, перемагає в декількох поєдинках лицарів-тамплієрів, змагається разом із Ричардом Левове Серце, рятує красуню Ревекку, протягом усього роману не зраджуючи лицарським поняттям честі.
Характеристика Айвенго:
•	Наділений великою силою, мужністю, хоробрістю. Майстерно вправляється на полі бою і в турнірах.
•	Віддано служить королю Ричарду, патріот своєї країни.
•	Простий пілігрим, чесний і безкомпромісний, цінує справжню святиню, віру у Христа.
•	На щиті має напис: «Позбавлений Спадку». Це його девіз, ніколи не вдається до ганебних вчинків з метою збагачення.
•	Вірний законам лицарства, спішить на допомогу ображеним.
•	Кохання – вірність. Чисте і палке. Кохає віддано, не сподіваючись на відповідь.
•	Здійснив багато подвигів, за які народ прославив його ім’я в піснях та баладах.
Крім Айвенго, в романі присутній ще один справжній лицар. Звичайно ж, це Ричард Левине Серце. Ричарда з роману понад усе цікавить життя простого мандрівного лицаря, для нього найдорожче – сласа, яку він здобуває самостійно своєю твердою рукою й мечем, ніж перемога, здобута на чолі стотисячного війська. Це про нього Ревекка, яка спостерігала з башти  за поєдинком, каже: «Він йде на битву, мов на веселий бенкет. Не тільки сила м’язів керує його ударами – здається, ніби він усю свою душу вкладає в кожен удар, що наносить ворогу. Це страшне й величне видовище, коли рука й серце однієї людини перемагає сотні людей». Хоча історичний образ Ричарда не був романтичним лицарем без страху й догани.
Особливу увагу в романі привертають жіночі образи. Якщо білява леді Ровена являє собою досить типовий романтичний образ прекрасної дами, заради якої лицар здійснює свої подвиги і яка у фіналі блискуче грає роль заслуженої винагород, то образ красуні – єврейки Ревекки більш складний. Через своє походження вона поставлена в особливе становище. Смілива й великодушна Ревекка висловлює своє ставлення до подій, що відбуваються. Вступаючи у суперечку з Айвенго, в якого вона таємно закохана, Ревекка називає лицарські подвиги пожертвою демону марнославства само спалювання перед Молохом. Ревекка також має власні поняття про честь. Саме вона в ситуації вибору між життям і смертю веде філософські суперечки з непокірливим храмовником про роль долі. Вона здатна об’єктивно оцінити характер свого жорстокого викрадача Буагільбера. Вона приречена бути щасливою: Ревекка втілює ідею автора про те, що «самовідречення і самопожертва пристрастями в ім’я обов’язку рідко бувають винагороджені і що внутрішня свідомість виконаних обов’язків дає людині справжню винагороду – душевний спокій…».
Роман закінчується весіллям Айвенго та ромени, і присутні під час весілля знатні нормани й сакси розуміють, що «мирними засобами могли досягти набагато більших успіхів», «побачили в союзі цієї сім’ї запоруку майбутнього миру і згоди двох племен; з того часу ці ворогуючі племена злились і втратили свою відмінність».

Заняття № 3
ТЕМА: Процес вивільнення людської свідомості з-під влади церковно-аскетичних догм, пробудження третього стану у романі В.Гюго «Собор Паризької Богоматері»

ПЛАН

1.	Історія написання і проблематика роману.
2.	Композиційна роль образу Собору Паризької Богоматері.
3.	Особливості змалювання боротьби добра і зла, гуманістичний пафос співчуття жертвам людської та соціальної несправедливості у творі. 
4.	Образ Квазімодо. Історія його взаємин з Есмеральдою.
5.	Багатогранність теми кохання.
6.	Антиклерикальна ідея роману (Клод Фролло).
7.	Антитеза як основний прийом побудови твору.
8.	Тема народу в романі.
    
Завдання для підготовчого періоду

	Поясніть, чому автор сконцентровує всі дії і всіх персонажів навколо Собору Паризької Богоматері.
	Повторіть літературознавчі поняття: гротеск, контраст, гіпербола, історичний роман.
3. Складіть ЛС, ребуси, кросворди, вірші, тести, чайнворди.
       
Література

1.	Евнина Е.М. Виктор Гюго. - М., 1976.
2.	Трескунов М.С. Виктор Гюго. - Л., 1965.
3.	Жук Є.Л. Залучати набуті раніше знання. Традиції історичного роману В.Скотта у творчості В.Гюго. // Всесвітня література в середніх начальних закладах України. – 2006. - № 3. – С.35-36
4.	Ковальчук Р.Ф. В.Гюго „Собор Паризької Богоматері”: матеріали до варіативного вивчення. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2006. - № 3. – С.28-35
5.	Ковальчук Р.Ф. Мозаїка завдань за романом В.Гюго „Собор Паризької Богоматері”. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2006. - № 3. – С.37
6.	Рогозинський В. В.Гюго і його „кам’яна симфонія”. Система уроків з вивчення роману „Собор Паризької Богоматері”. // Всесвітня література та культура в середніх навчальних закладах України. – 2001. - № 5. – С.33 - 41
7.	Саржевський С.В. Собор... без Бога (Що засвідчує компаративний аналіз творів В.Гюго, О.Гончара, І.Багряного). // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 1999. - № 12. – С.25-27
8.	Паламарчук Л. Образ Собору. // Зарубіжна література. – 2004. - № 47. –С.4
9.	Гопало Л. „Собор Паризької Богоматері” – романтична палітра людських почуттів. // Зарубіжна література. – 2004. - № 47. – С.5-7
10.	Достоєвський Ф. З передмови до публікації перекладу роману В.Гюго „Собор Паризької Богоматері”. // Зарубіжна література. – 2004. - № 47. – С.1

Інструктивно – методичні матеріали

 	«Собор Паризької Богоматері» — один із кращих історичних романів XIX ст., написаний в романтичному стилі в 1830 р., а надрукований у 1831р. Створення історико-романтичного роману співпадає з підготовкою революції 1830-го р., оскільки внутрішній зміст роману і своєрідний фон, на якому розгортається драма головних героїв, - це зростання невдоволення народу і його бунт. 
	В І пол. ХІХ ст. у Франції розрослася ціла кампанія знищення архітектурних пам’яток, а тому письменник виступив твором на захист споруд епохи Середньовіччя. Поштовхом до написання твору стало слово ANARKH («фатум», «доля»), яке автор побачив одного разу на Соборі. Гюго шукає дещо вічне, в чому всі епохи об’єднуються. Так на перший план висувається образ Собору Паризької Богоматері, який створювався народом століттями. 
	Мета Гюго – передати дух історії, її атмосферу. Але ще важливіше для письменника – висвітлити вічну боротьбу добра і зла, що йому вдається на розкритті кохання 3-ох молодих людей.
	Письменник малює картину життя Парижу XV ст. Гюго майстерно передає колорит епохи, але при цьому не відображає конкретних історичних подій, а вміло відтворює повсякденність в романтичному руслі. Романіст відразу занурює читача в атмосферу яскравого середньовічного життя, де перед нами проходять представники різноманітних верств суспільства: від злидарів з Двору Чудес до короля Людовіка ХІ. 	
	Історичні персонажі, наприклад Людовік XI, віднесені на другий план вигаданими  героями, тобто письменник як романтик вишукує в історичному минулому не реальні факти і реальних людей, а незвичайні ситуації і романтичні характери, які є наслідком творчої уяви і примхливої фантазії письменника.  Але імена всіх героїв не вигадані автором, а взяті із старих джерел. Герої роману одночасно і живописно-конкретні і символічні. Письменник зіштовхує позитивні і негативні характери, протиставляючи їх одне одному і показуючи разючу невідповідність зовнішньої оболонки і внутрішнього змісту людей: потворність Квазімодо парадоксально поєднується з його відданістю і добротою, красота Феба де Шатопера приховує його ницість и тупість. Найбільший конфлікт розгортається між Есмеральдою, втіленням і зовнішньої краси, і внутрішньої душевної глибини, — и пристрасно закоханим в неї жорстоким и грубим фанатиком Клодом Фролло, який і згубив героїню. Але смисл цього конфлікту перш за все в зіткненні епох: Середньовіччя і Відродження. В той  же час Гюго знаходить і загальне в цих двох століттях. Не випадково одним із головних символів роману стає Собор Паризької Богоматері — вічний історичний образ. 
	Собор – жива істота в романі, чи не один з найголовніших героїв людської трагедії, ціла епоха в історії Франції: його (100-метрову споруду) неодноразово намагались знищити, але соборні мури витримали хвилі людської люті, за свій вік вони вдосталь побачили крові, страждань, людських сліз. Саме тому і обрав Гюго його не тільки місцем подій великого історичного роману, але й головним героєм роману. У центрі роману – Собор Паризької Богоматері – символ духовного життя французького народу, збудований руками сотень невідомих майстрів, вираз народної душі. У романі він не є осереддям релігійної віри, а є місцем життєвих пристрастей. Образ Собору – «величезна кам’яна симфонія», «душа народу», кам’яна книга його світобачення. Собор дає притулок народним героям, з ним тісно пов’язана їхня доля. 
	Без Собору неможливо уявити Квазімодо – «душу собору», одну з його химер, яка ожила. Ця дивна істота, «людина-дзвін», є невід’ємною частиною собору, як і черепаха від свого панцира. Він знаходить у соборі повноту сприйняття світу. Пов’язаний із собором і Клод Фролло. Він – тлумач таємничого фасаду, прихованого смислу легенди Собору. Для Клода Фролло – неминуча помста за жорстокість, за зло. Для Есмеральди і її матері собор «злий», для Гренгуара, який двічі позбувся смерті, - «щасливий». Собор живе своїм таємничим життям, приваблює одних багатством, інших мудрістю, красою, беззахисних – останньою надією врятуватися.  
	Дія у творі розгортається протягом шести місяців з 6 січня до липня 1482 р. Складається роман з 11 книг, які мають певну кількість розділів. 
ТЕМА									ІДЕЯ
Життя Середньовічного Парижу,	     Засудження адміністративно-судової
боротьба людини з фатумом.                  релігійної системи; возвеличення
						      духовного переродження людини.

                                             КОНТРАСТ

				    ПРОБЛЕМИ
					добра і зла
					краси і потворності
					любові і ненависті
					аскетизму і людських прагнень

	Сюжетна основа роману. Вулична танцюристка Есмеральда, яку колись у матері викрали цигани і виховали її, танцює на вулицях Парижа, показує прості фокуси разом зі своєю біленькою кізочкою. Дівчина покохала блискучого гвардійського капітана Феба де Шатопера, елегантного красеня, який врятував Есмеральду, коли її намагався викрасти дзвонар Собору Квазімодо – горбун-потвора – за наказом архідиякона Клода Фролло, який колись підібрав і виховав дитину-потвору, зробивши хлопця своїм рабом.
	Клод Фролло до безтями закоханий в Есмеральду. З ревнощів він намагається вбити свого суперника під час його побачення з Есмеральдою. Архідиякон тяжко ранить юнака, підкинувши ножа дівчині. У цьому злочині звинувачують Есмеральду, її засуджують до страти на шибениці. Від страти її намагається врятувати Квазімодо, якого під час катування за спробу викрасти Есмеральду пожаліла лише вона і подала води, і в якому красуня своїм вчинком пробудила людяність і доброту. Він ховає дівчину у своїй келії в Соборі Паризької Богоматері, захищає її від натовпу, що рветься до Собору. Перебування Есмеральди в Соборі – це прекрасні ліричні сторінки роману (відданість Квазімодо, квіти).
	Але  врешті-решт її страчують через Клода Фролло, який штовхнув на смерть ні в чому не повинну дівчину. Дзвонар Квазімодо жорстоко помстився своєму вихователю, скинувши його з Собору.
	Квазімодо знаходить труп Есмеральди, щоб померти поруч із ним. (Було видно, як один скелет обіймає інший, коли їх хотіли розняти, вони розсипались).
	Есмеральда – головна героїня роману, долю якої письменник-романтик зображує піднесено і схвильовано. Тяжко жилось на світі Есмеральді, вона не мала щасливого дитинства. Ще маленькою її викрали цигани у матері, про яку вона нічого не знає. Але серце дівчини залишилось добрим і чуйним. Дівчина в романі є символом краси, уособлює в собі стихійну радість і красу життя, гармонію прекрасного тіла і душі. Це молода смуглява циганка, бідна на гроші, але багата на природну і душевну красу. Вона є справжнім дитям народу. Жорстоким злидарям Двору Чудес Есмеральда уявлялась сонячним промінням. Вони вбачали в ній джерело Добра і Світла, яких їм так не вистачало, вони піклуються про неї, як про доньку, ставляться до неї з глибокою шанобливістю. Своїми танцями, зовнішнім виглядом вона приносить радість простим людям, недарма її обожнюють злидарі та обідранці з Двору Чудес. І коли Есмеральді загрожує небезпека, вони повстали і пішли на штурм неприступного Собору, аби врятувати її. 
	Красуня Есмеральда втілює в собі все добре і талановите, природне і прекрасне, все те, що несе в собі велика народна душа. Недарма вона така життєрадісна, музикальна, так любить пісні і танці. Вона безтурботна і дуже добра, навіть з Квазімодо, коли одна з усього натовпу насмілилась дати йому води при катуванні.
	Любов до красеня Феба не принесла їй щастя, а, навпаки, привела до шибениці, хоча Есмеральда довірлива, природна і прямодушна у своєму коханні, вірна і віддана. Але для Феба вона лише тимчасова розвага. Лише перед смертю судилось дівчині зустрітись із матір’ю. Мур і грати розділяли їх. Але мати, як справжня левиця, розірвала їх і нарешті змогла приголубити і обійняти своє дитя, а потім жорстоко відбивати його у сторожі. Але Есмеральді долею судилося вмерти. 
	Квазімодо – вигаданий романтичний герой з народу, потворна, жахлива зовні людина, горбань, дзвонар Собору. Скільки ж нещасть випало на долю однієї людини! Сирота від народження був кривим, горбатим і кульгавим. Підібрав і виховав його Клод Фролло, але не добро керувало ним, церковнику був потрібний слухняний прислужник, вірний,  як пес, який міг би зробити для нього все, що завгодно.
	Квазімодо, скалічений та спотворений долею, став дзвонарем Собору, його живою душею. Він живе самотньо під дахом споруди і нагадує мармурових химер, що прикрашають собор. Квазімодо краще за всіх розуміє музику дзвонів. Потім він став глухим і майже німим. І душа його застигла. Така потворність відштовхнула його від людей, серед яких він відчуває себе затаврованим.
	Вперше почала танути багатостраждальна душа, коли Есмеральда подала йому напитись, вона відгукнулась на добро. Потвора Квазімодо покохав красуню за доброту і щирість. Звір зовні, Квазімодо – справжній ангел у душі. Внутрішня душевна краса героя виявилась у вірності, вдячності та відданості Есмеральді. Проста щира душа Квазімодо розквітла назустріч доброті і коханню. Але Квазімодо не зміг розібратися у тому, чого стихійний рух народу дійшов стін Собору, який хоче звільнити Есмеральду. А тому б’ється на самоті, і, не бажаючи того, сприяє загибелі дівчини.
	Вбиває Квазімодо і свого господаря, адже зрозумів, що саме архідиякон винен в загибелі Есмеральди. Квазімодо кидає його з собору.
	Справжнім носієм зла та ненависті до людей в романі є Клод Фролло, людина трагічної і складної долі. Якщо Квазімодо лякає нас зовнішньою потворністю, то Клод Фролло викликає жах пристрастями своєї душі. Це справжній демон у сутані.
	Батьки ще з дитинства визначили його долю: він повинен був стати священиком. Свої юнацькі роки провів у духовному коледжі, де наполегливо вчився, присвятивши себе церкві та науці. Під час епідемії чуми загинули його батьки, залишився його брат-немовля, якого Клод дуже любив, він єдиний ще пробуджував у душі юнака зв’язок із людським життям. Саме тому Клод Фролло і бере собі на виховання Квазімодо, бо уявив, що на його місці міг би бути Жоан. Ще живуть у його душі якісь людяні почуття.
	Але під впливом фанатичної релігійної віри, схоластичної науки, розчарування в браті, який зв’язався зі злочинцями з Двору Чудес, архідиякон стає жорстоким, суворим, самотнім. Але в його хворобливій душі спалахнула хвороблива пристрасть до красуні Есмеральди, демонічна пристрасть, яка згубила не тільки ні в чому не винну дівчину, але і повну мороку душу священика. Охоплений хворобливою пристрастю, він доходить до заперечення Бога. Він вважає, що кохання, яке породжує в нормальної людини лише добро, - «щось жахливе». 
	Клод Фролло – один із самих жорстоких і трагічних характерів роману, а тому автор невипадково змушує його прийняти   смерть у жахливих муках: архідиякон висить над безоднею, зачепившись рясою, і гине повільно.       
	Романтичні герої В.Гюго – бунтарі, вони не скоряються долі, вони не споглядають життя, вони шукають його сенс… вони живуть. Але, на жаль, їхні пошуки марні. Їх життя – це фрески «Собору Паризької Богоматері» В.Гюго.
	Багато місця в романі В.Гюго відводить роздумам про людське суспільство, про народ-натовп, про особистість. Гюго порівнює середньовічний натовп з дитиною (то очікує вистави, то розпалюється нетерплячими криками, то в гніві натовп готовий роздерти сторожу, то гнів змінюється зацікавленим мовчанням).Але дитина-натовп може бути дуже жорстокою(пригадаймо суд і покарання Квазімодо). В.Гюго зображує стихійність людей Середньовіччя. І все ж не всі в романі піддаються цій магії загального. Не натовпом, а особистістю стає 16-річна дівчина Есмеральда, яка подала Квазімодо напитись.
	Основний художній засіб, який використовує письменник для розкриття сюжетної основи роману – антитеза, протиставлення жахливого і прекрасного. Антитеза: народ і королівська влада; герої: Есмеральда і Квазімодо, Квазімодо і Феб, Есмеральда і Клод Фролло. Антитеза в антитезі: протиставлення зовнішності внутрішнього світу людини: Феб, Квазімодо, Людовік ХІ.

Заняття  № 4
ТЕМА: Засудження прагнення до збагачення як основної мети життя                                                                                                                                      у казці Натаніеля Готорна "Золото царя Мідаса"

ПЛАН

1.	Н. Готорн і його час.
2.	Міф про Мідаса.
3.	Зміст казки, порівняння сюжетно-композиційного плану міфу і казки.
4.	Два Мідаси.
5.	Ідея казки.

Завдання для підготовчого періоду

1.	Дайте тлумачення словам: "метаморфоза", сатир, тамбурін, кефара.
2.	Підготувати переказ міфу про Мідаса.
3.	Подумати, чим схожі і чим відрізняються два Мідаса.
4.	Складіть ЛС, ребуси, кросворди, вірші, тести, чайнворди.
       
Література

1.	Н.Готорн. Избранные произведения: В 2 т. – Л., 1982
2.	Кун Н.А. Легенды, мифы Древней Греции. - С., 1998.
3.	Ярчук О.Д. Мф. Література. (Система уроків) 6 кл. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 1999. - № 7. – С.25-28
4.	Николюкин А.Н. Американский романтизм и современность. – М., 1968

Інструктивно-методичні матеріали
	Натаніель Готорн – це один з найбільших американських прозаїків XIX століття, один з «батьків-засновників» жанру новели й психологічного роману в національній літературі. Важливим внеском у новелістику, в якій його ім’я як першовідкривача називають поряд з Едгаром По, було відкриття ним нової форми оповідання, по суті своїй безфабульного, або з послабленою фабулою, де відтворення внутрішнього стану якоїсь людини, її думок і переживань важливіші за сюжетний розвиток. Такий тип оповідання став у двадцятому столітті настільки розповсюдженим, що його інколи розглядають як провідний для нашого часу, принаймні у деяких літературах, зокрема американській.
	Творчість письменника дає можливість розглядати її за жанровими ознаками. Склалося так, що він спочатку два десятиліття писав малу прозу, а потім до кінця життя віддавав майже всі творчі сили романістиці.
Особливості творчості Готорна:
1.	Час о оповіданнях Готорна має свою специфіку. Автор зображує своїх персонажів в атмосфері минулого або вони існують у якомусь невизначеному часі.
2.	Алегоризм є у Готорна формою повчання, а притчевість закладена в саму основу його творчості, якою він мріяв чогось навчити.
3.	У своїй творчості головним вважає фантазію, а не копітке й точне зображення буденного життя.
4.	Використання і творче переосмислення давньогрецьких міфів.
	Натаніелю Готорну часто дорікали і його молодші сучасники, і літератори за те, що він мало цікавився соціальними проблемами й конфліктами, не відобразив суспільства своєї доби у всій його повноті. Але Готорн знайшов своє власне місце в американській і світовій літературі, створив свій неповторний  художній світ і незабутніх героїв, які живуть і страждають серед одвічних борінь між добром і злом. І цього, мабуть, достатньо для талановитого американського романтика. 
	При написанні своєї казки «золото царя Мідаса» Н.Готорн використав і творчо переосмислив міф про Мідаса. Хоча зміст казки є майже ідентичний міфу, але у творі простежується значна кількість спільних і відмінних рис.	
Спільне
•	В юності – обоє веселі, життєрадісні, люблять музику, квіти;
•	Бажання стати найбагатшим;
•	Усвідомлення необдуманості бажання;
•	Ненависть до золота і багатства.
•	Тема згубного впливу грошей на людину, формування в її характері таких негативних рис як жадібність, стяжательство, егоїзм. 
•	Засудження прагнення до збагачення  як основної мети життя.
Відмінне
„Міф про Мідаса”
-	бажання стати багатим –  епізодичне рішення, у відповідь на пропозицію Діоніса;
-	живе для себе;	
-	безтурботне життя.
„Золото царя Мідаса”		
-	багатство – мета життя (бажання виходить від Мідаса);
-	все заради доньки;
-	щасливий сім’єю, онуками.

Заняття № 5
ТЕМА:  Поєднання комічного та жахливого у  новелах   Е. А.  По ("Вбивство на вулиці Морг", "Викрадений лист", "Золотий жук")

ПЛАН

1.	Провідний сюжет логічних новел, характерна їх ознака.
2.	Образи Д.Огюста і Леграна, відмінність героїв від "нишпорок" буржуазної розважальної літератури.
3.	"Логічні" новели. Характеристика новел "Вбивство на  вулиці Морг" і "Викрадений лист".
4.	Психологічна новела "Золотий жук".
5.	Художні особливості новел.

Завдання для підготовчого періоду

1.	Прочитайте і занотуйте матеріал про особливості детективної літератури і "логічних" новел. Подумайте, яке поняття ширше.
2.	Визначте суттєві особливості "логічних" новел і детективної літератури, складіть таблицю-схему.

Література

1.	Боброва М.Н. Романтизм в американской литературе ХIХ в. - М., 1972.
2.	Николюкин А.Н. Американский романтизм и современность. - М., 1968.
3.	Білянець О. Захоплюючий світ детективної літератури. (Е.По „Золотий жук”) // Зарубіжна література. – 2005. - № 21-24. – С.94 – 96
4.	Кашуба Є.І. Логіка за Леграном. Конспект уроку за новелою Е.По „Золотий жук” 7 кл. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2003. - № 6. – С.24-26

Інструктивно-методичні матеріали

	Біля витоків детективного жанру стоїть імя Е.По, який став засновником трьох головних напрямів у детективі – романтичного (власне сенсаційного), класичного (власне інтелектуального) та готичного (жахливого, страшного).
	Детектив – це жанр прози, у якому сюжет будується навколо кримінальної загадки, а головним персонажем є слідчий – представник поліції або приватний нишпорка. 
	Особливості детективу:
-	в центрі не трагедія злочину, а інтелектуальний процес пошуку істини;
-	дії поміщені у дуже обмежений простір;
-	головний герой – єдиний, хто може досягти успіху, який є ніби запрограмованим;
-	читач має можливість стежити за розвитком думки слідчого;
-	відсутність рухів і емоцій;
-	монотонність оповіді, довгі розповіді героїв про різні дрібниці.
	Правила детективного жанру:
1.	Коли виключаються усі варіанти, крім одного, він і буде правильним, при усій його, здавалося, неймовірності;
2.	Чим складніша і заплутаніша справа, тим її простіше розв’язати.
	У детективі все підкоряється сюжету, який складається з 4 елементів, покажемо на прикладі оповідання Е.По “Вбивство на вулиці Морг”:
-	постановки проблеми (вбивство двох жінок у їхньому будинку);
-	появи даних, необхідних для її розв’язування (зачинена зсередини кімната, волосся, не схоже на людське, стрічка кашкета моряка тощо);
-	вияву істини, тобто завершення розслідування детективом (вбивцею виявився орангутанг, який утік від свого господаря-моряка);
-	пояснення, яким шляхом детектив дійшов до такого висновку (пояснення Дюпена на основі показань свідків та своїх власних узагальнень).
	У детективі усі події, як правило, відбуваються у першій частині, а потім слідчий рухається вперед, поки повністю не розгадає загадки. Що ж стосується читача, то він теж діє на рівні з великим нишпоркою.
	У трьох відомих новелах Едгара По – „Убивство на вулиці Морг”, „Таємниця Марі Роже” і „Викрадений лист” – діє „наскрізна” постать – С.Огюст Дюпен, створений уявою письменника. Дюпен – не поліцейський, не детектив, а любитель, який безпосередньо не бере участі в розслідуванні злочину, проте допомагає його розкрити завдяки невблаганній логічності, аналітичності свого розуму. Дюпен точно оцінює всі обставини злочину, його характер, причини, умоглядно вистежуючи злочинця. Дюпен – попередник таких образів світового детективу, як Шерлок Холмс (у А.Конан-Дойля) та інспектор Мегре (у Ж.Сіменона). 
	У новелі «Вбивство на вулиці Морг» автор знайомить нас зі своїм героєм, збіднілим молодим аристократом Дюпеном, людиною освіченою, ерудованою і начитаною. Дюпен – найбільш помітна фігура серед усіх, утворена Е.По. Письменник віддав йому все те, що хотів би дати людині. Дивним на перший погляд здається усамітнений спосіб життя, який веде Дюпен, його манера працювати вночі і опускати штори на вікна вдень. Але ці причуди мають пояснення. Подібно багатьом героям Е.По, Дюпен окутаний однією пристрастю і їй поклоняється. Дюпен багато в чому схожий на інших героїв Е.По – Леграна, Ганса Пфааля – тому, що в ньому зібрано воєдино все те, що в останніх показано у вигляді окремих рис. Він не просто нишпорка – професіонал, майстер своєї справи, він нишпорка – артист.
	Заняття детективним розшуком – для нього така ж естетична насолода, така ж «прекрасна гра», як для музиканта гра на скрипці. В той же час це ритуал, щось схоже на чари, при цьому сам Дюпен на своїх «детективних сеансах» грає роль інтелектуального мага, чаклуна.
	Розгадка таємниці незвичайного вбивства старої Д’Еспане та її доньки будується на основі зіставлення газетних записок і показань свідків. Детектив діє з умінням нишпорки-професіонала: він їде на місце вбивства, щоб своїми очима побачити картину. Дюпен  розглядає обстановку місця злочину, тіла мертвих, будинок, подвір’я. Він враховує всі нюанси, які говорять про характер злочинця, його звички, пристрасті, культуру поведінки, і діє часто просто за законами формальної логіки  і так званого «здорового глузду».  Дюпен завжди оригінальний, везучий у справах.
	Основний інтерес оповідання складають пояснення, які детектив дає своєму приятелю. Це своєрідний щоденник роботи розуму, який складає сюжет детективних новел Е.По.
	Взагалі По у своїх новелах активно застосовує мотив недомовленості деяких деталей та епізодів, покладаючись на уяву та фантазію читачів. У „Викраденому листі” зміст листа залишається невідомим; в „Убивстві на вулиці Морг” можна, ґрунтуючись на Дюпенових припущеннях, лише уявити конкретні подробиці нападу, під час якого розлючений орангутанг убив мадам Д’Еспане та її доньку. Багато спільного з Дюпеном має і Вільям Легран, зубожілий джентльмен з новели „Золотий жук”, яку сам Е.По вважав своїм кращим оповіданням.
	«Навряд чи розум людини може задати таку загадку, яку розум іншої людини, якщо його спрямувати відповідно, не зміг би розгадати,»- говорить Е.По вустами Леграна – головного героя-нишпорки в оповіданні «Золотий жук».  Живучи відлюдником разом зі своїм слугою – негром Юпітером, Легран якось упіймав дивовижного, невідомого науці золотого жука, на спинці якого проступали обриси черепа і кісток. За допомогою жука головний герой знаходить дерево із загадковою криптограмою і розшифровує її . Процес розшифровування – це справжня „інтелектуальна пригода”, яка є запорукою оригінальності новели. Розгадка допомогла Легранові відшукати місце, де був закопаний скарб ватажка піратів, капітана Кідда – скриня із золотими та срібними монетами, з діамантами та іншими коштовностями, завдяки яким герой новели розбагатів і здобув гідне становище у суспільстві.
За обсягом – це невеличка, але містка з змістом психологічна новела. Основна дія розкривається навколо трьох героїв. Центральна подія – пошук скарбу, їй підпорядковуються всі інші. Сюжет вибудовується навколо зовнішньої (психологічної) та внутрішньої (інтелектуальної) дій.
 Особливості оповідання:
-	емоційне та інтелектуальне нерозривно поєднанні;
-	немає нічого зайвого всі елементи мають смислове навантаження;
-	виразні деталі(жук, кіт, пергамент, череп, скриня тощо);
-	викликає роздуми, спонукає читача до роботи думки та уяви.
Тема: розгадування таємниці захованого скарбу вигаданим героєм Леграном.
Ідея: утвердження духовних цінностей, багатства внутрішнього світу особистості.
Новелу «Золотий жук» за жанровими його властивостями звичайно приєднують до знаменитих детективних розповідей Едгара По –"Вбивство на вулиці Морг", "Викрадений лист", «Таємниця Марі Роже», героєм яких є наскрізна фігура, детектив-аматор С.Огюст Дюпен, котрий допомагає розкриттю злочину. У цих розповідях з особливим ефектом виявляє себе сила логіки й аналітичного розуміння. Звичайно ці оповідання починаються з викладення  факту злочину, а потім відбуваються екскурси в минуле, де й розкриваються всі обставини його здійснення, з’являються речові докази. Взагалі По широко використовує в новелах мотив недомовленості окремих деталей і епізодів, апелюючи до уяви та фантазії читача.

Заняття  № 6
ТЕМА: Правдивість зображення  місцевого колориту   і справжнього іспанського характеру    в новелі  П. Меріме “Кармен”

ПЛАН

1.	П. Меріме – засновник реалістичної новели у французькій літературі             ХІХ ст.
2.	Своєрідність композиції новели “Кармен”.
3.	Характеристика Кармен і Хосе.
4.	Поєднання рис новели і роману.
5.	Образ Кармен у світовому мистецтві.

Завдання для підготовчого періоду

1.	Повторіть особливості жанру новели.
2.	Простежте, як автор для вирішення теми використовує специфіку жанру новели (гостро драматичний сюжет, “перевернуту” ситуацію, динаміку в розвитку дії, особливу роль фіналу), як через портрет, мовну характеристику, деталі побуту, вчинки і рішення героїв уточнює характери героїв.
3.	Складіть ЛС, ребуси, кросворди, вірші, тести, чайнворди.
4.	Занотуйте і прочитайте вірш Готьє “Кармен”.

Література

1.	История французской литературы. – М., 1956, Т.2
2.	Нусинов И. Избранные  работы. – М., 1959. - С. 367 – 407.
3.	Кімова Л.Образ сильної особистості в новелістиці Проспера Меріме. 10 кл. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2001. - № 6. – С.19-21
4.	Ревнивцева Є. Галерея психологічних портретів у новелі П.Меріме. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2005. - №6. – С.20-21
5.	Порицький Л. Любляче серце. Життя Проспера Меріме. 7 кл. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2005. – № 6. – С.18-19
Інструктивно-методичні матеріали

Проспер Меріме (1803 р. – 1870 р.) народився 28 вересня 1803 р. в Парижі в багатій родині. Батько і мати були мистецькі обдарованими людьми. Саме від них хлопець перейняв аполітичність і зберігав її протягом всього життя. У своїй творчості майбутній письменник сконцентрував свою увагу на вивченні мистецтва, духовної культури, історії та літератури.
Після закінчення ліцею в 1819 р. Меріме за бажанням батька вступив на юридичний факультет Паризького університету. У вільний час Меріме подорожує рідною Францією, Іспанією. У 1834 р. був призначений інспектором історичних пам’яток. Протягом 40-50 рр. написав цілу низку історичних праць з історії Стародавнього Риму, Росії та України, літературно-критичних статей про іспанську та російську літератури, перекладав Пушкіна, Гоголя. В 1844 р. – обраний членом Французької академії наук. Після революції 1848 р. письменник виходить від літературної творчості і взагалі нічого не пише. За рік до смерті ним була опублікована новела «Локіс», як підсумок літературної діяльності новеліста. У світській літературі Меріме прославився як новеліст (хоча один роман все ж був написаний «Хроніка царювання Карла ІХ»). У 1833 р. П.Меріме опублікував книгу «Мозаїка», яка містила короткі енергійні новели різного характеру:
-	Реалістичні («Матео Фальконе»);
-	Фантастичні («Федеріко»);
-	Психологічні («Етруська ваза»);
	Але найбільш відомі і досконалі новели письменника були створені у період з 1834 по 1845 рр. («Подвійна помилка», «Душа чистилища», «Кармен»).
	За сюжетом новели П.Меріме – це яскраві оповіді, що зображені сильні характери, «цілеспрямовані люди». Серед них є новели, в яких змальовується сучасна Франція, але здебільшого дія відбувається в екзотичних країнах. (Корсика, Іспанія, Алжир, Литва). Використовує автор і барвисті старовинні легенди або містичні історії. Отже, новели Меріме на перший погляд – романтичні. Однак письменник підриває цей романтизм стриманим, точним, іронічним і навіть сухим стилем оповіді. Ще один улюблений прийом Меріме – введення оповідача, який є своєрідним «Я» новеліста. Об’єктивна і дещо іронічна розповідь оповідача є водночас коментарем, який ставлять під сумнів вірогідність незвичайних подій.
	Однією з найпопулярніших новел Проспера Мерыме є «Кармен» (1845 р.), але задум її виник набагато раніше – ще під час подорожі Проспера Меріме до Іспанії 1830 р. Там він зустрів прототип  жіночого  образу – циганку Карменсіту. Перш ніж розпочати написання твору, письменник здійснив велику дослідницьку роботу вивчивши наукові праці про історію циган, їх мову, щоб забезпечити правдивість того «місцевого колориту» і справжнього іспанського характеру, що зображено в новелі.  
Людей сильних, незвичайних, яскравих, жагучих, таких, які далеко не завжди відповідали загальноприйнятому розумінню норм, Меріме знаходив і серед жіноцтва. Мотив жорстокої чарівності дістав свій подальший розвиток у новелі "Кармен".  За жанром це реалістична психологічна новела. 
Сюжет. Мандрівник-француз, фахівець з давньої історії зустрічає колишнього солдата, а тепер розбійника Хосе Маріго, який розповідає йому про свою пристрасть і ревнощі до циганки Кармен. Хосе, який був тоді єфрейтором і сподівався стати офіцером, уперше побачив вродливу циганку серед робітниць тютюнової фабрики і був зачарований її вульгарною, безсоромною і водночас   демонічною красою. В наступному епізоді Хосе змушений супроводжувати Кармен до в’язниці, бо вона під час бійки різонула ножем хрест – навхрест обличчя їхньої робітниці. Кармен, скориставшись з того, , що Хосе закохався в неї, втікає з-під варти. Натомість до в’язниці вже потрапляє Хосе. Його понижують у званні до простого солдата. Кармен і далі переслідує його, як зла доля. Хосе йде за нею, мов слухняна дитина, і стає рабом пристрасті. Кармен грається бідним чоловіком, а той страждає від ревнощів. Кармен є причиною бійки між Хосе і поручиком його полку, а це означає, що військова кар’єра Хосе остаточно зіпсована. Він стає контрабасистом, але це не є запорукою вірності Кармен у коханні до Хосе. Вона безупинно дає підстави для ревнощів Хосе, який дедалі більше палає пристрастю. Усе завершується трагічно. У Кармен з’являється новий коханець Лукас. Не маючи більше змоги стримувати свій гнів, досаду і біль, він вбиває її ножем та віддає себе в руки правосуддя.
Тема новели  - зображення життєвої долі циган та людей контрабандистів.
Ідея новели - засудження деяких негативних
рис циганського народу, возвеличення винахідливості, сміливості та вміння вистояти в скрутних обставинах.
	Проблематика:
- кохання;
- матеріального блага та його впливу на людину;
- помсти;
- товариськості;
- зради;
- честі і чесності;
- обов'язку;
- цінності людського життя.
На рівні сюжету – це типовий романтичний твір. Але в новелі головне не сюжет, а те, як він розробляється та викладається. Передусім немає нічого піднесеного в образі самої Кармен (вона не тільки гарна, в ній чимало непривабливих рис). Глибоко розкриває Меріме і образ чоловіка – жертви кохання. Стриманість тому, стилістична нейтральність початку й фіналу новели відтіняють пристрасну та напружену оповідь основних частин, змушують поставитись до них критичніше. Крім того, останній трактат, допомагає читачеві краще зрозуміти вплив на Кармен середовища й оточення. 
Для образу Кармен характерне поєднання протилежностей: чарівності і жорстокості. На контрасті побудовані також характери Кармен і Хосе. Вони належать до народів з різною культурою, що дуже відрізняє їх одне від одного. Хосе - баск; а Кармен -циганка. Тут зіткнулися дві народності, відповідно, два погляди на світ. 	Меріме прагне типізувати психологію своїх персонажів, розглядати вчинки сильних вольових особистостей крізь призму часу й національної належності. 
Кармен і Хосе по-різному ставилися до кохання, яке поєднувало їх обох. Для Хосе кохання - це щось постійне, незмінне, на все життя. Заради кохання він пішов її дорогою, став контрабандистом - тільки б завжди бути поряд з нею. Прояви волелюбної натури і вільного духу Кармен позначились не тільки на її повсякденному поводженні, на характері її дій, взагалі на способі життя, а й на її уявленнях про кохання. Кармен не бачила в цьому прекрасному почутті чогось постійного, такого, що могло б заволодіти серцем назавжди. Це почуття виникло у неї імпульсивно, спонтанно, було не тривалим і могло також раптом зникнути, як і виникло.
Кармен уміла твердо обстоювати своє право бути вільною, самостійно вирішувати свої життєві проблеми, поводитися так, як самій подобається. Вона зовсім не сприймала чиїхось втручань у свої особисті справи, не любила, щоб хтось нею командував. Та ця жінка - не тільки волелюбна, рішуча, тверда. Вона ще й горда, її гордість така, що викликає повагу до свого носія, прикрашає людину, личить їй. Гордість Кармен дуже добре доповнює її зовнішні риси, дивовижним чином підсилює її вродливість.
Особливості новели:
1. Розповідь ведеться від імені оповідача.
2. Використаний прийом оповідання в оповіданні - обрамлення.
3. Подана детальна характеристика і опис циганського народу.
4. Введена велика кількість слів іспанського та циганського походження і подана їх етимологія. 
5. Героїня – внутрішньо вільна, сильна, але лякає своєю жорстокістю, упертістю.
	Художні особливості новел П.Меріме.
1.	В центрі уваги – внутрішній світ, показ внутрішньої боротьби;
2.	Поєднання психологізму та ідейності;
3.	Прийом «мовчання», про важливі події, описані в новелі;
4.	Скупість описів (особливо природи);
5.	Використання деталі, яка замінює просторово-описові характеристики;
6.	Герої з яскравими характеристиками, сильними почуттями;
7.	Характери та психологія людей постають як результат певної епохи і національної належності і умов виховання;
8.	Автор малює образи через їх вчинки, дії, не висловлювати своєї оцінки;
9.	Еліпсна (двоцентрова) концепція новели.

Заняття  № 7
ТЕМА: Показ трагедії сучасної людини у побутовому злочині за романом  Фредеріка  Стендаля “Червоне і чорне”

ПЛАН

1.	Історія написання роману.
2.	Символічний зміст назви твору. Проблематика твору.
3.	Життєві істини Жюльєна Сореля та  їх вплив на формування характеру героя.
4.	Художній метод Стендаля.

Завдання для підготовчого періоду

1.	Поясніть, як ви розумієте епіграф: “Правда, гірка правда”.
2.	Подумайте, яку мету переслідує автор, використовуючи в романі “Червоне і чорне” мову символів?
3.	Поясніть. Як ви розумієте вислів: “людина 93 року”.
4.	Який зміст вкладає Жюльєн Сорель в поняття “прокласти дорогу” на різних етапах свого просування по соціальній драбині.

Література

1.	Моруа А. Литературные портреты. – М.,1970.
2.	Овруцька І.М. Стендаль. Життя і творчість. – К. – 1983.
3.	Султанов Ю.І. Перший і останній крок Жюльєна Сореля на шляху до духовного відродження. // Всесвітня література та культура в середніх навчальних закладах України. - 2003. – № 7. - С.16-21.
4.	Удовиченко Л.М. Осягнути глибину новаторства «майстра літератури ідей» (Підсумковий урок-дослідження за романом Стендаля «Червоне і чорне»). // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2005. - № 7. – С. 49 – 52
5.	Ратушняк О.М. Подорож у світ людської психіки. (Матеріал до уроку за романом Стендаля „Червоне і чорне”). // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2002. - № 8. – С. 48 – 51
6.	Тур В. „Червоне і чорне”: композиція і символіка соціально-психологічного аналізу. // Зарубіжна література. – 2004. - № 31. – С.23-24
7.	Султанов Ю.І. Перший і останній крок Ж.Сореля на шляху до духовного відродження. // Всесвітня література та культура в середніх навчальних закладах України. – 2003. - № 7. – С. 16-20
8.	Мухін В.О., Кубар Г.М. Стендаль „Червоне і чорне”: у пошуках методичних варіантів. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2003. - № 9. – С. 47 – 54
9.	 Піотровські Д. Формула Сореля. // Зарубіжна література. – 2001. - № 24. – С.7
10.	Стамат К. Ідея наполеонізму в літературі і сучасному житті. (Роздуми над романами „Червоне і чорне” Стендаля та „Злочин і кара” Достоєвського) 10 кл. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - № 9. – С. 46 – 48
11.	 Гаврилко Л. Композиція роману Ф.Стендаля „Червоне і чорне”, символіка назви, роль епіграфів. // Зарубіжна література. – 2005. - № 34. – С.8-10

Інструктивно – методичні матеріали 

	Реалістичний напрям у французькій літературі став домінуючим у 1830-40 рр. Правдивого і всебічного зображення дійсності реалісти добивалися через створення узагальнених типових характерів у типових обставинах. Проза життя стає головною темою реалістичного твору. На перший план виходять прозові жанри, чільне місце посідає роман. Реалісти не цураються історичного роману, але в основному тематика їхніх творів – сьогоденне життя суспільства. Показовими у цьому плані є підзаголовки до романів Стендаля («Хроніка ХІХ століття») та Флобера («Провінційні звичаї»), що свідчить про їхній соціальний характер. Демократизація героя – характерна ознака реалістичного роману. Посилюється увага до внутрішнього світу людини. Аналіз і самоаналіз стають обов’язковими ознаками реалістичного психологічного роману.
	Одночасно розвивається соціально-побутовий роман. Письменники-реалісти відходять від властивої романтикам одно лінійності в зображенні героя, показують суперечливість людської особистості, хоча іноді персонажі наділяються однією домінуючою рисою чи пристрастю, яка вступає в конфлікт з дійсністю. Щоб змалювати характери реально, герой наділяється крім позитивних і негативними рисами.  Досконала людина як літературний герой неможлива в естетиці реалізму. З цього приводу Стендаль говорив про «смерть героя».
	Основоположником реалізму у французькій літературі вважають Стендаля, хоча сам він називав себе романтиком, а його творча манера позначена поєднанням елементів романтизму і реалізму. Темами своїх романів Стендаль обрав життя Франції періоду Реставрації («Червоне і чорне»). 
У 1827 році суд Гренобля розглядав справу, що викликала багато галасу. Молодий чоловік, Антуан Берте, був звинувачений у вбивстві, чому він, однак, не суперечив. Ось коротко історія цієї молодої людини. 
Син сільського коваля, він був вихований місцевим священиком. Коли юнакові виповнилось 19 років, цей священик призначив його вихователем до заможної родини Мішу де Латур. Сам пан Мішу був промисловцем. Його дружині було років 36. що насправді відбулося у цьому будинку? Ніхто достеменно не знає. Без сумнівів одне: юний Берте залицявся до пані Мішу. Чи поступилася вона його домаганням? Ця обставина в процесі слідства не була остаточно з’ясована. Так чи інакше, молодому чоловікові довелося залишити цей дім. Минуло декілька місяців, і старому священикові, який виховав Антуана, вдалося влаштувати його на навчання до семінарії. Юнак пробув там недовго і був виключений через мотиви, які також залишилися нез’ясованими. Тоді він влаштувався вихователем до аристократичної родини Кордон, проте через рік або два був вигнаний і з цього будинку, тому що цього разу почав залицятися до доньки господаря, мадемуазель де Кордон. Він намагається знайти собі інше місце, але даремно; зазнаючи гонінь, він врешті – решт, приходить до висновку (правильному чи помилковому), що йому скрізь відмовляють через те, що пані Мішу з почуття помсти або з ревнощів переслідує його та  робить наклепи. Берет не змозі заробити собі на прожиття, він дуже нещасний. Одного разу він приймає несподіване рішення: недільного ранку відправляється до церкви маленького містечка, у якому проживає пані Мішу; під час обідньої, під час моменту піднесення святих дарів, коли пані Мішу опускає голову, він вистрелив у неї з пістолету. Вона впала, і Берте намагався застрелитися сам. Він впав, обливаючись кров’ю. Його віднесли, привели до тями. Пані Мішу не померла. Залишався живим і Берте; його віддали під суд. 
Уявіть собі це незвичайне засідання суду присяжних; на лаві підсудних сидить молода людина у чорній сукні семінариста, голова його обмотана білими бинтами, тому що рана ще не загоїлася остаточно; генеральний прокурор називає його чудовиськом, а він у відповідь на всі запитання прокурора повторює:
-	Вбийте мене, засудіть мене до смерті, ні про що більше я не прошу!
Адвокат підтримує слова свого підзахисного:
-	Якщо б я міг зарадити його мольбам, я не виступав тут на його захист. Він не хоче жити. Навіщо йому життя, якщо він втратив честь? Він уже майже не живе, він власноруч засудив себе до смерті. Своїм вироком ви тільки допоможете йому звільнитися від невимовного існування.
Сам Берте писав генеральному прокурору: 
„Пане прокурор, я хотів би, щоб мене сьогодні засудили, а післязавтра стратили. Смерть – найсолодше пробачення, яке я можу отримати. Я запевняю вас, що я її зовсім не боюсь. Мене вже змусили достатньо ненавидіти життя, і я не хочу, щоб тривалий судовий процес зробив її для мене ще більш відразливою. Дозвольте мені іноді виходити на двір, і я обіцяю не розкривати там роту”.
Такою є історія, яка обійшла у 1827 році всі газети Франції, зокрема газети департаменту Ізер. Стендаль прочитав цю історію. Ця історія зацікавила пистьменника через велику кількість обставин: перш за все тому, що цей судовий процес – майже готовий роман про молоду людину, що поступово набуває життєвого досвіду, крім того, тим, що молоді люди подібного типу здавна захоплювали Стендаля та привертали його увагу. 
Починаючи з 1827 року Стендаль розмірковує над долею цього юнака, проте поки що не приступає до роботи над книгою: писати її він розпочне лише у 1829 році. У роки Реставрації письменник, без сумніву, не міг її опублікувати; революція 1830 року вселила в нього сили, і у 1831 році він уже може представити роман на розгляд широкого загалу.
	Роман «Червоне і чорне» - роман-дослідження, спрямований проти тиранії, державної влади, релігії, привілеїв від народження, кастовості, багатства. У центрі – конфлікт талановитої особистості з дворянсько-буржуазним суспільством. Твір побудований у традиціях роману «єдиного героя», але це аніскільки не заважає Стендалю дати широку картину соціального життя. Будучи соціально-психологічним романом, він зберігає риси роману виховання: чітко окреслену фігуру головного героя, який пізнає світ.
Тема: життя Франції періоду Реставрації.
Жанр: соціально-психологічний роман.
Конфлікт: талановита особистість – буржуазне суспільство, розум – почуття.
Проблеми: кар’єра плебея у дворянсько-буржуазному суспільстві, моральна капітуляція, ціною якої подібна кар’єра мусить бути оплачена.
Композиція: Роман „одного героя”, зосереджений не стільки на подіях, скільки на переживаннях.
Символічність назви: революція (червоне) – реакція (чорне); любов – ненависть, життя – смерть, краса – потворність. 
	Основним композиційним прийомами цього твору є контраст (у назві, системі образів, характері головного героя, його пориваннях та дійсності) та градація, яка дозволяє крок за кроком панорамно відтворити життя Франції від провінційного містечка до столиці, від дрібного міщанина до аристократа, показати, як честолюбство завойовує провідні позиції в душі героя і як він приходить до розуміння хибності обраного шляху.
	Психологізм Стендаля побудований на конфлікті почуттів і розуму, боротьбі між ними. У Сорелі наче з’єдналися дві особи: одна – діє, а інша за нею спостерігає. Подібний самоаналіз – характерний атрибут реалістичного роману. Стендаль використовує психологічний портрет як один із засобів характеристики героя. «Великі чорні очі» Сореля «виблискують думкою», «його надзвичайно бліде й задумливе обличчя викликало в батька передчуття, що син його недовго протягне на цьому світі».
	Сюжет роману складає напружене духовне життя героя у його складних взаєминах із суспільством, таємна «війна» за право реалізувати себе. Композиція зосереджується не стільки на подіях, скільки на переживаннях. Ритм оповіді нерівний: повільна течія аналітико-психологічних уривків поєднується зі скупими описами, потім – швидкі вузлові та поворотні моменти, які вводять у річище неквапливих спостережень за найменшими відтінками пристрастей серця. Внутрішній монолог переходить у невласне-пряму мову, афористичний діалог – у детальне авторське коментування. Стендалів простий стиль тримає у постійній напрузі.
	Головний герой роману – Жюльєн Сорель – від народження плебей, син плебея-ремісника, який дуже рветься із дому свого батька та свого соціального положення у вище суспільство. Усі домашні його ненавидять, і він зненавидів своїх братів і батька; в недільних іграх на міській площі він опиняється завжди побитим. Проте за останній рік його красиве обличчя стало притягувати співчуття юних дівчат. У безрадісному дитинстві Жюльєна, у його природній антипатії до патологічної жадоби батька Сореля вбачав Стендаль джерела того світлого, щедро обдарованого природою чудовими здібностями. 
	Ідеалом для Жюльєна став Наполеон, його стрімке сходження до влади. Він також мріє дуже швидко зробити блискучу кар’єру, про яку вже давно думає. Вихователь Жюльєна, штаб-лікар і старий бонапартист, передав юнакові дух Французької революції. Жюльєн бере свій кодекс честі з минулого. Але у часи Реставрації «людині 93-го року» немає місця. Світ змінився, і успіху в ньому неможливо досягти розумом, наполегливістю чи доблестю. Єдина можливість зайняти місце за здібностями -0 стати священиком поставлений перед вибором – безвість чи самоствердження – юнак починає таємну війну з суспільством. Хитрощі і лицемірство стають його зброєю. Жюльєн все підпорядковує поставленій меті: пристосовується до міщанських смаків, удає з себе святошу, приховує думки. Бідний юнак стає честолюбцем тільки тому, що його піднесеність натури заставляє його прагнути до таких радощів, які коштують грошей. Зневажаючи вище суспільство, він мусить жити за його законами. Натура його роздвоєна: честолюбство й щирість почуттів співіснують, почергово беручи верх одне над одним. Честолюбство Сореля є захистом від принижень, набутим, а не справжнім почуттям., поведінкою людини, поставленої класовою належністю в нерівні умови життя. До честі його те, що Жюльєн майже ніколи не чинить низького й непорядного, підступного й віроломного, не зраджує довіри чи дружби. 

Світовідчуття героя
Гордість, різкість, твердість, розсудливість, аналітичний розум – різновид зброї., за допомогою якої Жюльєн прокладає шлях.	Сором’язливість, нерішучість, запальність, пристрасна чутливість, що породжує мету: вибитися в люди, самоствердитися. 	

Перемагає мрійник:
Сорель повертається до своєї колишньої суті і знаходить щастя.	

	Роздвоєність, нездатність повністю задавити в собі природну чесність і є причиною того, що повного перетворення на самозакоханого егоїста не відбулося. Прозріння і відмова від омани, яка здавалась правдою життя, приходять у в’язниці після пострілу в пані де Реналь. 
  	Жюльєн хотів довести суспільству, що такі, як він, заслуговують на кращу долю. Але зміст роману не можна зводити лише до історії кар’єриста, який рветься до багатства і слави. Бунт Сореля – це й спроба скинути соціальні й моральні кайдани, які зводять плебея до животіння. І він правий, коли, підсумовуючи своє життя, в заключному слові на суді визначає винесений йому смертний вирок як класову помсту власників.
	У в’язниці герой зрозумів марність пройденого шляху. Щастя йому принесла зовсім  не кар’єра, а жінка, в яку він стріляв, спілкування з другом Фуке. Сорель свідомо відмовляється від помилування чи втечі, щоб вже відкрито кинути виклик у вічі суспільству.
	Роман «Червоне і чорне» - це не просто історія краху надій на щастя і служіння реальній справі, а трагедія героїчного характеру, який не зміг себе проявити по-справжньому в затхлій атмосфері Реставрації і обрав смерть як єдиний засіб зберегти чистоту душі. Це трагедія приреченого на поразку самобутнього бунту непересічної особистості проти несправедливого суспільного устрою. 

Заняття  № 8
ТЕМА: Конфлікт між мрією та реальністю  в романі Г.Флобера “Пані Боварі”

ПЛАН

1.	Історія написання роману, його проблематика.
2.	Критика буржуазно-обивательського середовища в романі.
3.	Оме – типовий представник провінційної  верхівки.
4.	Трагедія Емми Боварі.
5.	Образ Шарля Боварі в ідейному задумі і композиції роману.

Завдання для підготовчого періоду

1.	Дайте тлумачення підзаголовку “Побут провінцій”.
2.	Доведіть (на конкретному аналізі тексту), що маленьке провінційне місто зберігає соціальну структуру і класову ієрархію всієї буржуазної Франції.
3.	Дайте тлумачення поняттю “боваризм”.
4.	Розгляньте протиставлення:  аптекар Оме, родина Боварі.

Література
1.	Андре Моруа. Литературные портреты. - М., 1970
2.	Султанов Ю. І . Гюстав Флобер: “ немає прекрасних думок без прекрасної форми і навпаки”. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України.  – 2000. - № 11. – С.35-40.
3.	Єременко О. У полоні романтичних уявлень, або Обережно: боваризм. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 1999. - № 7. – С. 42 -45
4.	Мацевко Л.В. Всупереч літературознавчій традиції (переосмислення ролі та місця жінки в суспільстві у творах Флобера і Винниченка). // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2000. – № 2. – С. 45 – 47
5.	Андронік А. Від Емми до Фелісіте. Герої Г.Флобера крізь призму жанрового живопису. // Зарубіжна література. – 2001. - № 35. – С.3-4

Інструктивно – методичні матеріали 

	Творчість Флобера є новим етапом французького реалізму, естетика якого стала вимагати точного і повного відображення дійсності, правди в усьому, аж до найменших деталей. Водночас письменник твердив, що метою мистецтва є не правда, а краса. За Флобером, правда в мистецтві – не відповідність дійсності, а вміння проникнути за поверхове і відобразити сутність життя.
	Дві теми вабили письменника: дослідження сучасного життя (роман «Пані Боварі», «Виховання почуттів», повість «Проста душа»), а також ретельна реконструкція далекого минулого («Саламбо»).
	Працюючи над романом «Пані Боварі», Флобер розробив об’єктивний стиль, який був прийнятий з різними видозмінами, французькими письменниками ІІ пол. ХІХ ст. Це підхід до зображення персонажів, коли автор не висловлює безпосередньо свого ставлення до них, а прагне розкрити власну логіку характерів. Автор не дає оцінки переживань героїв, мотивів їхніх вчинків. Але, змальовуючи дійсність, письменник дає можливість читачеві відчути стан душі героя, його переживання.
	Критики одностайно визнають роман Флобера «Пані Боварі» шедевром, одним із найвищих досягнень реалізму в літературі. Персонажі й середовища в творі ще прозаїчніші, ніж у Стендаля і Бальзака. Твір цілком виправдовує свою другу назву – «Провінційні звичаї».
	Сюжет роману взято із життя. В основі його драма, що розгорілась в родині лікаря Деламара із околиць Руана, який після смерті першої дружини, запропонував руку і серце молодій і чарівній дочці сусіда-селянина. Красуня виявилася дівчиною з великими запитами. Чоловік їй незабаром набрид, і вона завела коханців. Витративши велику суму грошей на вбрання і прикраси, вона наробила боргів і незабаром отруїлася. Пізніше закінчив життя самогубством і чоловік.  Цей сюжет майже без змін ліг в основу роману «Пані Боварі».
	Давався роман авторові важко, писав його протягом 5-ти років, і в 1857 р. твір побачив світ. Працюючи над романом, автор відмовився від усіх принад життя, зачинився у своєму маєтку, день і ніч сидів, ламаючи пера, шматуючи папір, але знову писав, переписував сторінки майбутнього роману. Розвиток почуттів Емми та інших персонажів, вплив на них оточення й середовища письменник вивчає сумлінно. Ретельно розробляє романіст місце дії: ми неначе власними очима бачимо сільські краєвиди й Руданські вулиці, інтер’єри аптеки, будинків. Відомо, що Флобер спеціально читав медичні праці, в яких описується отруєння, перед тим як створити відповідну сцену у творі. Коли була вже написана більша частина твору, Флобер влаштував його читання друзям – літераторам, а ті в один голос радили припинити роботу над романом. «Сюжет тебе згубить», - в один голос заявляли вони, і для цього були серйозні підстави. Флобер же вважав, що нема сюжетів гарних і поганих, цікавих і нецікавих, все залежить від їх розробки, від глибини проникнення в зображуване й досконалості його художнього втілення.
	Г.Флобер із небаченою силою і драматизмом розкрив конфлікт між мрією і реальністю, з якими рано чи пізно доводиться зіткнутися всім людям. У 1856 р. роман був надрукований в журналі «Паризький огляд», а через рік вийшов окремою книжкою. Автора було звинувачено у розпусті і притягнуто до судової відповідальності. З 29 січня по 7 лютого 1857 р. тривав цей процес. Стараннями адвоката Скнара, якому присвячений роман, звинувачення були відхилені. Пізніше Флобер так згадував: «Процес цей створив мені величезну рекламу».
	За своїми жанровими ознаками «Пані Боварі» наближається до соціально-психологічного роману. Перед читачем постає світ обивателів, людей обмежених, самовдоволених, вульгарних. Ми маємо в романі повний набір типів, характерних для того часу і місця: лікар, аптекар, крамар, нотаріус, власниця сільського готелю, священик, фермер тощо. Їхнє життя заповнене дріб’язковими справами, інтересами і турботами, позбавлене будь-яких проблисків духовності. Це середовище представлене нечисленними, але точно обраними й розставленими постатями, які в сукупності дають повну «побутову картину провінції».
	Всі герої роману «Пані Боварі» вигадані автором. Дія відбувається у вигаданих типових містечках, з яких детально описане тільки одне – Йонвіль. У суперечці про зміст і форму Флобер віддавав перевагу формі: «Немає ні поганих, ні хороших сюжетів. Якість твору залежить не від сюжету, а від його виконання». І тут же порушив канонічні правила побудови сюжету: експозиція роману майже вдвічі більша за основну дію. Головна героїня тричі проходить шлях від визрівання мрії до її краху: вона створює уявлення про якийсь ідеальний світ, шукає його навколо себе і не може знайти. Гостре розчарування розбиває її серце, стає причиною відрази до життя. Цей негативний урок нічого її не навчає: Еммина душа знову і знову починає жити ілюзіями, які приречені на загибель під тиском вульгарної реальності. 
	Тема роману: вульгарно-буденне, зашкарубле життя французької провінції.
	Ідея: протест проти егоїзму, бездуховності, черствіння; утвердження моральних і духовних цінностей людини.
	Автор піднімає вічний конфлікт між реальним та ідеальним і майстерно відображує внутрішній світ героїні.   Розрив між реальністю та ілюзією, життя у самоомані, бажання уявити себе іншою, ніж вона є насправді, стали причинами трагічного фіналу. Це явище виявилось настільки типовим, що згодом отримало назву «боваризм». Флобер психологічно мотивує кожен вчинок персонажів, відмовившись від характерного для раннього реалізму змалювання панівної пристрасті. 
	Емма – дочка фермера. Свою героїню автор не наділи ні розумом, ні освітою, ні гарним смаком.. Коли їй виповнюється тринадцять років, батько віддає її до монастиря.. Саме там під впливом бульварних романів формується її ідеальна мрія: у майбутньому її чекають красиве життя і піднесене кохання. В реальному житті вона бачить навколо себе тільки нудьгу, сірість і порожнечу фермерського побуту. Їй судилося жити в сонному Йонвілі, в середовищі ситих тілом й душею обивателів, із чоловіком, якого вона не кохає. Звичайно ідеал Емми, її мрії і поривання, в чомусь навіть смішні, але вона вкладає в них свою душу, вона справді страждає, по-своєму протестує проти життя «кольору плісняви».  Емма не може втекти від прози життя, навіть основний мотив самогубства – нестача грошей на красиве життя – остаточно розвіює ілюзії. Руйнується уявлення про подружнє життя як романтичне витання душі, гине мрія про ідеальне кохання, сподівання хоч «жалюгідного щастя» потолочені Рудольфом, Леоном та Лере. Однаково закінчуються всі надії героїні, історії її морально-духовного занепаду. 
	Композиція твору циклічна:
І частина – життя Емми і Шарля до одруження; весілля.
ІІ частина – знайомство з Леоном, стосунки з Рудольфом.
ІІІ частина – взаємини з Леоном, смерть героїні.
	Флобер швидше співчуває Еммі, ніж засуджує її. Письменник у прагненні бути неупередженим виробив необ’єктивний стиль. У книзі немає ліричних відступів, авторських коментарів та втручань. Дійсність показана з точки зору різних персонажів. З’являються образи-символи (весільний букет, печатка з девізом «Любов у серці», зелений шовковий портсигар, розписка від мадам Лампрер, дорожні речі, пісня жебрака тощо). Так, пісня жебрака символізує шлях і фінал морального падіння героїні. У Флобера описів дуже мало, переважають деталі. Ми не знайдемо розгорнутого опису зовнішності героїні, передано лише враження від неї Шарля, Леона, Рудольфа. Авторське ставлення простежується лише у відборі характерних деталей та тонких відтінків слів. Для Флобера принципово важливою була відсутність прямолінійно сформульованої авторської позиції, адже читач мав усе осягнути і оцінити сам. 
	Шарль Боварі є завершений образ, в якому втілені обмеженість і міщанська самовдоволеність. Але виявляється також, що цей примітивний і смішний Шарль здатний на глибоке й сильне почуття, він продовжує любити дружину навіть після її смерті, а розкриття того, що вона його зраджувала, призводить його до тихого ідіотизму. Він починає викликати не тільки іронічний сміх, а й співчуття, стає зворушливим.
	Священик Бурнізьєн. Суспільна функція священика – бути наставником, вміти зціляти стражденні душі. Але він найменше до цього здатен. У нього краще виходить лікувати корів. Серед своїх прихожан він має репутацію гарного ветеринара. Коли Емма, переживаючи душевну кризу, звернулась за порадою до свого духовного пастиря, він порадив її випити води з цукром. Отже, це ще одна з гримас «побуту провінції».
	Родольф. Розчарована Емма, спочатку підсвідомо, а потім на практиці зраджує Шарлю. Вона сподівається, що бодай коханець буде на рівні її мрій, але знову помиляється. Родольф – егоїстичний самець, який дивиться на жінок як на розвагу. У коханні Родольфа немає нічого романтичного, а лише пошук тілесних насолод. Емма не відчуває фальші його слів. Відраза до Шарля штовхає її в обійми цього цинічного донжуана.   Від нього вона чекає широких жестів, але її обранець – чоловік іншого типу, ніж той, яким вона собі уявляє, і результатом її чергового розчарування є жорстокий нервовий зрив.
	Леон – другий коханець Емми, повна протилежність попереднього. Цей юнак приваблює її своєю чистотою, недосвідченістю у сердечних ділах. Ось хто буде обожнювати її – це стане нагородою за усі її страждання. З ним вона повністю ніби втілює свою мрію. Пороте це щастя – лише видимість. Реальність знову готує Еммі нищівний удар, цього разу смертельний. Леон виявився слабкою людиною, йому обіцяють підвищення по службі з умовою, що він ніколи більше не буде бачитись з коханкою. Леон погодився. Її також обтяжують фінансові проблеми. Це стає причиною арешту і розпродажу майна Боварі.
	Лихвар Лере – дуже пересічний, буденний і дрібний хижак, павук, який тихенько плете свою павутину, в якій і заплуталась недосвідчена Емма. Виждавши момент, він кидає на свою жертву павутину й стає безпосередньо причиною її самогубства. 
	Основна думка твору: у житті людина повинна мати мвій ідеал, прагнути до чогось світлого, чистого. Людина повинна вірити в реальність свого життя, бачити і цінувати його красу, принаду.  Психологізм Флобера межує з натуралістичним зображенням дійсності, але головним для нього залишається соціальне. Тому це не просто замальовка з життя окремої людини чи провінції, а широка картина життя Французького суспільства.     

Заняття № 9
ТЕМА: Влада золота та її філософія у повісті Оноре де Бальзака “Гобсек”

ПЛАН

1.	“Людська комедія” О. де  Бальзака і місце в ній повісті “Гобсек”.
2.	“Гобсек” – діагностика хвороби суспільства, стосунки в якому базуються на грошах. Особливості  композиції твору.
3.	Гобсек – скнара, Гобсек – філософ. Причини деградації особистості Гобсека.
4.	Образи протилежного плану, їх зв’язок з головним героєм.
5.	Гобсек, Чічіков, Пузир… спільність героїв, їхнє життєве кредо.

Завдання для підготовчого періоду

1.	Дайте тлумачення поняттям: 
-	лихвар;
-	деградація;
-	вексель.
2. Складіть ЛС “Етапи деградації особистості Гобсека”.
3. Складіть цитатну таблицю для характеристики головного героя.
4. Подумайте, яка кольорова гама повісті? Як вона відображає авторське відношення до головного героя твору?

Література

1.	Алексєєнко Л. „Гобсек” Оноре де Бальзака. Історія створення, проблематика, композиція та система образів. // Зарубіжна література. – 2005. - № 34. – С.14-15
2.	Боєва Н. Таємниця графині де Ресто. Тріумф і трагедія жінки у повісті Оноре де Бальзака „Гобсек”. // Зарубіжна література. – 2004. – 36. – С.22 - 23 
3.	Пулина Г.А. “Человек, сделавший себя сам”. Материалы к изучению творческого пути Бальзака и его повести “Гобсек”. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. - № 8. – 2004. – С.60-64.
4.	Чечетіна Л.А. «Принижуватися заради грошей не варто». Романтичні і реалістичні тенденції в повісті Бальзака «Гобсек». // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. – № 9. – С. 26 – 30
5.	Фокіна В.А. Хозяин или мученик? Урок – дискуссия по повести Бальзака «Гобсек»// Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - №6. – С. 32-33
6.	Кальченко Н.О. Тести на знання змісту повісті Бальзака «Гобсек». // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 1999. - № 8. – С.40
7.	Онищенко Н. Золото – влада чи руїни людськості? (10 кл. Порівняльна характеристика: Гобсек „Бальзака”, „Скупий і лицар” Пушкіна, „Мертві душі” Гоголя). // Зарубіжна література. – 1998. - № 13. – С.4
8.	Пасічник Л. Три варіанти „Гобсека”. // Зарубіжна література. – 1998. - № 13. – С.4
9.	Пастух Т.В. Використання проектної технології під час вивчення повісті О. де Бальзака „Гобсек”. Матеріали до уроків. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2006. - № 9. – С. 53-56

Інструктивно-методичні матеріали

	Повість «Гобсек», яка        являється одним із шедеврів французької літератури і ключем до розуміння своєрідності бальзаківської епопеї в цілому, Бальзак уперше видав у 1830 р. під назвою «Небезпеки безпутства» із таким фіналом: Ернест де Ресто у кінці твору отримував спадщину із рук Гобсека. Пізніше змінився не лише її заголовок, а й сюжет. Повість входила у “ Сцени паризького життя», називалась "Батечко Гобсек" і закінчувалась описом славнозвісної комірчини Гобсека. Зрештою, у 1842 p., автор вводить свій твір до “Сцен приватного життя", називає просто "Гобсек" і додає історію головного героя, зокрема, розповідає, як той наживав своє багатство. Ця повість так ретельно доопрацьовувалась Бальзаком, як жодний інший твір. 
За формою твір є оповіданням у оповіданні. Це був досить типовий жанр у літературі XIX ст.  Бальзак у своїх творах дає начебто подвійне зображення людини: під кутом зору як суспільства, так і самої людини. У цій повісті письменник ускладнює сприйняття образу читачем. Ми сприймаємо Гобсека, образно кажучи, у трьох іпостасях: а) Гобсек - очима його жертв: б) Гобсек - очима Дервіля: в) Гобсек - як він сприймає себе сам. І щоб не опинитися у положенні трьох сліпих, треба враховувати всі ці три іпостасі.
Отже, яким бачать Гобсека його клієнти? Для них він - людина без серця, яка використовує будь-які засоби для збагачення. Тут питань нема: Гобсек -  він і є гобсек, живоїд. Пообіцявши пані де Ресто прийти за грошима наступного дня, через кілька хвилин він шантажує її у присутності чоловіка і отримує діамант, коштовність якого значно перевищує суму боргу. Відсутні у Гобсека і родинні почуття, адже він ніяк не відреагував на смерть своєї найближчої родички - Чарівної Голландки.
У першу пору їхнього знайомства уявляється він Дервілю людиною-автоматом, людиною-векселем.  
Отже, повністю негативний образ. Але що це: Дервіль заявляє, що у випадку своєї смерті не бажав би для дітей кращого опікуна, ніж цей живоїд. А хіба нормальна людина побажає щось погане своїм дітям? Той самий Дервіль дає, принаймні, не негативну оцінку Гобсекові у розмові з графом де Ресто: "У ньому живуть дві істоти: скнара та філософ, істота підла та мисляча ". У фіналі повісті Дервіль майже ніжно називає лихваря "старим немовлям", у котрого іграшки -діаманти. Але й це наближення до Гобсека не робить його привабливішим для читача: "старе немовля" бере з Дервіля високі проценти та ще й називає себе його другом, отримуючи, крім того, право на обіди та безкоштовне ведення справ. Зображення товарів, що гниють у будинку Гобсека, довершує картину моральної та духовної деградації героя.
Але є ще точка зору самого Гобсека, якого не лише Дервіль, а й граф де Ресто називають філософом: "Я старанно зібрав відомості про ту людину, якій ви зобов'язані своїм становищем (...) і з усіх моїх відомостей видно, що цей Гобсек - філософ із школи кініків” Чи не занадто висока оцінка для лихваря, у якого тільки один Бог – Нажива.
Золото для Гобсека не тільки засіб та мета збагачення, як вважають ті, хто його оточує. Адже сам він живе дуже скромно Справа у тім, що для циніка Гобсека золото є засобом отримання незалежності, адже у ньому "все міститься в зародку і все воно дає реально". Сам Гобсе називає себе помстою, докором сумління. Гобсек і його колеги, як вони вважають, і виконують функції вищої справедливості, Правосуддя. Невипадково кафе, де вони збираються і діляться своїми планами   і таємницями, називається "Феміда" (в еллінів - богиня правосуддя).
Проте, Гобсек, який чудово розумівся у владі грошей над  людьми, сам не зміг протистояти їхньому згубному впливові, в кінці твору ми бачимо вже не філософа, а жалюгідну істоту, агонізуючу у пустому будинку, повному золота і продуктів, що гниють.
Може здатися, що ніякі людські почуття не притаманні лихвареві. Але він сам розповідає, як сподобалась йому Анастазі де Ресто, як замилувався він Фанні Мальво.
І невипадково автор дає не біографію героя, а, сказати б, штрихи до неї. Мати  Гобсека - єврейка, батько - голландець. Своєї національності він не відчував, відпливши з батьківщини юнгою на кораблі у десятирічному віці. Потім довго мандрував, аж доки остаточно не зупинився у столиці світу - Парижі. Отже, Гобсек -  істота  позанаціональна. Нам невідомо, чи був Гобсек релігійною людиною, але він молився на золото. Невідомо також, як він прийшов до ідеї обожнювання грошей. З тексту відомо, що він знався з багатьма видатними людьми своєї епохи, і боровся за незалежність Америки, пізнав багато розчарувань. 
	Він не таки й уже й байдужий до долі власних родичів: знає, що у Чарівної голландки є донька, звуть її Вогник – саме їй і заповідає свою спадщину. 
 	Образ Гобсека складний і неоднозначний. З одного боку, він розумний, проникливий, тонкий психолог, який карає одних і робить добро іншим. Золото   зробило його своїм жерцем, своїм філософом, своїм рабом. Справжньої свободи Гобсек так і не отримав, тому що не тільки не зміг звільнитися  від влади  грошей, але  й став філософом і поетом цієї влади, що й призвело до його моральної смерті.
 Отже, історія деградації особистості Гобсека така:
Гроші – мрія. Замолоду мріє про багатство і гроші, щоб мати можливість насолоджуватись всіма радощами життя. 
Гроші – пристрасть. Пристрасть до грошей переростає в скупість. Він був казково багатий і в той же час безмірно бідний.
Гроші – ідол. Єдиний ідол, якому він вклоняється – золото.
Все це висушило душу, що вміла цінувати красу і мистецтво, зруйнувало особистість лихваря. Його пожадливість під кінець життя перетворюється в свого роду божевілля, призводить до людського зубожіння, жалюгідного і безславного кінця.
	Головна тема  - вплив «золотого мішка» на внутрішній світ людини. 	Головний герой твору – старий лихвар, до якого приходять за позикою люди, доведені до відчаю і згодні на будь-які умови скнари – лихваря. Гобсек займався здирництвом, але до цього його підштовхнули не злидні, не намагання знайти краще місце у суспільстві, а несамовита жага грошей і володіння багатствами. Його пристрасть до золота має мінімальний характер – Гобсек накопичує його не з метою вкласти в якусь справу, а з метою заробити ще більше грошей. Як зазначає Бальзак у повісті: «В нем живут два существа: скряга и философ, подлое существо и возвышенное». Навіть будучи старим Гобсек не знає спокою. Він бігає весь день по місту на тоненьких ніжках, збираючи зі своїх боржників. В думках він володіє всіма землями, на яких йому доводилось побувати. Егоїзм – головна риса характеру Гобсека.
		Гобсека переповнює мрія про владу, бо він впевнений, що влада і насолода – найвища мета людського життя. Але Гобсеку доводиться насолоджуватись лише можливістю все мати, але жити так скромно, як і бідний Дервіль. Під кінець свого життя Гобсек нагромаджує у власні квартирі антикварні речі, дорогі меблі, цінні картини, делікатеси, тощо. Це нагромадження має гротескний характер і символізує захланну душу самого лихваря, який, маючи мільйони, помирає з голоду в холодній сирій кімнаті. Його гроші, золото, на які лихвар працював усе життя, пропали марно.
		Хоча «батечко» Гобсек помер, гобсек – живий. Ще раз повернемося до семантики цього слова. Так ось, ще один гобсек, і набагато страшніший, ніж старий лихвар, це – жага до збагачення, яка діє на деяких представників роду людського з суто наркотичною невідворотністю. Цей гобсек живий і зараз – погляньте навкруги. 
		У повісті певною мірою відобразилися особливості стилю письменника, важливе місце в його вторах належить описові – портрету та інтер’єру. Для творів Бальзака властиві характерні великі експозиції, детально описується час дії, матеріальний та суспільний стан персонажів тощо.
		У романах Бальзака немає несподіваних сюжетних ходів, всі дії та вчинки мотивовані. Перемагаючи традиції романтизму, не надаючи уваги зовнішнім ефектам, автор не відмовляється від досягнень цього напрямку: його герої, як і у романтиків, люди однієї пристрасті. Хоча дія у його творах динамічна та драматична, базується вона не на зовнішніх, але внутрішніх, часто глибоко прихованих протиріччях та контрастах, що повною мірою стосується повісті «Гобсек».

Заняття №10 
ТЕМА: Гроші як рушійна сила і фатум суспільства у романі                                   О. де Бальзака „Батько Горіо”

ПЛАН
 
1.	Тематика і композиція роману.
2.	Дві взаємопов’язані сюжетні лінії, розкриття в різних аспектах теми влади грошей.
3.	Гроші як рушійна сила і фатум суспільства, що склалося після революції 18 століття.
4.	Доля   молодої людини, її формування суспільством, де панують гроші. Образ Растіньяка, його моральна драма. 
5.	Історія старого Горіо, її соціальний і моральний сенс. 

Завдання для підготовчого періоду

1.	Складіть цитатну таблицю для характеристики головного героя.
2.	Складіть логічну схему за романом.
3.	Визначте особливості трактування О. де Бальзаком „філософії золота”.
   
Література

1.	Бабенко К.П. Відтворити епоху у всій її повноті. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2000. - № 9. – С. 43-49
2.	Бальзак О. Предисловие к «Человеческой комедии» // Бальзак О. Собр. Соч.: В 10 т. – М., 1982. – Т.1. – С.37-50
3.	Бальзак О. Романи. Повість. – К.: Веселка, 1998. – 527с.
4.	Зарубежная література: Пособие. – М.: Просвещение, 1977. – 318с.
5.	Зарубежная литература ХІХ века: Реализм. – М.: Высш. школа, 1990. – 384 с.
6.	Шахова К. Разрушение личности в буржуазном мире // Література в школе. – 1989. - №3. – С. 84-90
7.	Логвин Т.П. Людська комедія…індивідуалізм, егоїзм, прагнення до наживи // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 1997. - №8. – С.41-44

Інструктивно - методичні матеріали

	Своєрідною межею, яка символізувала початок створення нової епопеї, став роман «Батько Горіо», який автор закінчив у 1835 р. Час, в який розгортається дія роману, - 1819 рік. Місце дії – бідне передмістя Парижу Нев-Сен-Женев’єв, пансіон мадам Воке. Тут ми знайомимося з головним героєм роману – батечком Горіо. Однак історія Горіо «обрамлена» багатьма додатковими сюжетними лініями: пансіон пані Воке, історія студента Ежена де Растіньяка, салон віконтеси де Босіан.
	Головна тема роману -  тема грошей, пристрасть до золота. Ця тема письменником досліджується в 2 головних аспектах:
-	філософський, як причина розпаду «природних» зв’язків, коли духовними цінностями свідомо жертвують заради досягнення матеріальних цінностей;
-	соціальний, коли стан людини у суспільстві визначається товщиною гаманця, а втрата капіталу веде до втрати обличчя, і тоді людина стає «нічим»  - пустим місцем. 
	Центральна фігура цього художнього дослідження  - батько Горіо – типовий представник епохи Реставрації. Ще в молодості Горіо свято повірив у силу золота: все купується і продається. Він спритн6о використав голод за часів революції і «продаючи борошно вдесятеро дорожче», нажив великі капітали, став фабрикантом вермішелі. Для Горіо гроші самі по собі нічого не варті, він здобуває їх тільки заради своїх дочок – Анастазі й Дельфіни. Він прагне для них лише щастя і заради цього робить усе, що може, - забезпечує грішми, вигідно з його точки зору видає заміж – за барона і графа. Аж тоді розпочинається його справжня драма. Він мріє про здійснення свого найзаповітнішого бажання – щоб  на його самовіддану батьківську любов дочки відповідали таким же самими почуттям. Та дівчата змалку звикли до розкошів, і це губить їхні душі. А коли Горіо, допомагаючи дочкам вийти із скрутного становища, витрачає на них свої останні заощадження і перетворюється на злидаря, вони забувають про нього. Драматизм долі Горіо розкрито в саркастичних словах Растіньякового друга – медика Б’яшона, який радить зробити на надгробку старого такий напис: «Тут спочиває пан Горіо, батько графині де Ресто і баронеси де Нусінген, похований коштом двох студентів».
	Розбещені вседозволеністю, егоїстичні Анастазі  і Дельфіна так і не навчились бути вдячними. Горіо для них лише джерело грошей і без них батько втрачає всілякий інтерес.  Вже перед смертю старий нарешті прозріває: «За деньги купиш все, даже дочерей. О мои деньги, где они? Если бы я оставлял в наследство сокровища, дочери ходили бы за мной, лечили бы меня…». Як бачимо, навіть під кінець свого життя  Горіо продовжує наївно вірити в те, що купити можно все – навіть любов своїх дочок.
	Долю батька Горіо в літературознавстві часто порівнюють з трагедією шекспірівського короля Ліра. Але, якщо Лір – трагічна постать, то Бальзаківський герой скоріше смішний і жалкий: «Дочки, дочки!.. Я хочу их видеть! Пошлите за ними жандармов, привезите силой! Заменяя правосудие, за меня все – природа, гражданские законы! Я протестую! Если отцов так будут топтать ногами, отечество погибнет!» Гіркі помилки батька Горіо, гіркий і страшний схил його життя.
	Важливо зазначити, що «пристрасть» - родинна риса сім’ї Горіо. Пристрасно і безжалісно добував свій мільйон батько Горіо. З усією егоїстичністю і пристрастю затамовують свою жадібність його дочки. ІЦ для батька Горіо і для його дочок пристрасть – це природне почуття. Різниця лише в тому, що дочки взагалі втратили своє людське обличчя через пристрасть, а батько Горіо з усією пристрастю, хоча і в спотвореному вигляді, присвятив себе своїм дочкам.
	 Трагедія Горіо – яскравий приклад  того, як буржуазна дійсність нівечить стосунки між дітьми й батьками. Пізніше його дочки також стануть жертвами, а виграють представники нової формації, такі як Ежен де Растіньяк, аристократ – альфонс Максим де Трай.

Заняття  № 11-12
ТЕМА: Ідея згубності людської пихи  у романі Ч. Діккенса “Домбі  і син”

ПЛАН

1.	Проблематика роману “Домбі і син”.
2.	Система образів. Життєві причини і мета:
•	Домбі;
•	Флоренс і Поль Домбі;
•	Уолтер Гей і капітан Катль;
•	Каркер і Едіт.
3.	Роль щасливої кінцівки в поетиці роману Ч. Діккенса.

Завдання для підготовчого періоду

1.	Подумайте, як через сімейні відносини розкривається характер взаємин людей в буржуазному суспільстві.
2.	Підберіть цитатний матеріал для характеристики героїв.
3.	Як в описі будинку – фортеці Домбі (на початку і в кінці роману) передано зміни його долі?
4.	Яка роль фірми “Домбі і син” в композиції роману, в долі головних героїв?

Література

1.	Пронекевич О. Застосувати різні прийоми осягнення тексту (Матеріали до вивчення роману “Домбі і син”). // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 1999. - № 10 – С. 51-54
2.	Султанов Ю. Принцип добра (Художественный мир Ч. Диккенса). // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2001. - № 9. - С. 51-56
3.	Ч. Діккенс // Все для вчителя. – 2002. - № 4 – С. 39
4.	Черненко М. Специфіка англійського реалізму у творчості Ч. Діккенса // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. - 1999. - № 4  - С. 55-58  
5.	Шахова К. Ч. Діккенс // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - № 6-7. - С. 17-28
6.	Вітушкіна Л.О. Віднайти світло в тунелі. Конспект уроку за романом Ч.Діккенса „Домбі і син”. 10 кл. // Всесвітня література та культура в середніх навчальних закладах України. – 2003. - № 10. – С.26 – 28.
7.	Підлісна Г. Діккенс і його герої. // Зарубіжна література. – 1998. - № 1. – С.3
8.	Цвейг С. Діккенс – між Англією і дитинством. // Зарубіжна література. – 1998. – № 1. – С.6

Інструктивно-методичні матеріали

	Коли мова заходить за англійську літературу, то у свідомості мільйонів читачів  як правило за ім’ям Шекспіра випливає ім’я Чарльза Діккенса. Ч.Діккенс увійшов в історію світової літератури як художник-реаліст, майстер тонкого психологічного аналізу, широкої соціальної типізації, життєрадісного гумору і ніщивної сатири. Глибокий демократизм і гуманізм творчості Діккенса багато в чому визначається обставинами його біографії. Своєрідність творів англійського письменника проявлялась в тому, що він усі проблеми намагається вирішувати у морально-етичній площині. Відтак образний світ його творів повністю підкоряється цьому завданню.
	Особливе місце серед романів письменника посідає «Домбі і син» (1846-1848). Цей роман позначив перехід майстерності Діккенса - романіста на якісно новий рівень і вважається підсумковим для першого етапу його творчості. Цей твір – свідчення зрілої майстерності Діккенса, в якому письменник послідовно, без різких стрибків і штучно підсинюваного напруження, проводить через обидві частини роману ідею згубності людської пихи, пагубного впливу грошей на формування особистості, людського егоїзму. Якщо люди забудуть про людські почуття, а будуть захоплені лише власним егоїзмом і пихою, суспільство втратить право називатися людською спільнотою.
	Як письменник – реаліст у романі, Ч.Діккенс виклав життя своєї країни і дав можливість заглянути у її майбутнє, виклавши читачам історію життя однієї англійської сім’ї. Секрет творчості романіста полягає у тому, що він гостро відчував зміни у житті Англії, був виразником сповідань і прагнень тисяч людей. Ч.Діккенс бачив, що сімейні стосунки у буржуазному світі його країни ХІХ ст. зазнають кризи. Це і стало провідною темою роману – історія сімейної кризи як модель загального неблагополуччя світу; людського страждання; виховання молодого покоління. 
	Повна назва роману «Торгівельний дім Домбі і Син. Торгівля оптом, уроздріб і на експорт», тому твір має подвійне значення, бо йдеться і про родину Домбі, і про їхній сімейний бізнес. З Торгівельним домом пов’язана доля усіх героїв твору, він визначає лінію поведінки Домбі, впливає на долю Флоренс і Поля. Діккенс уперше в реалістичному романі зробив головним героєм Установу, зав’язавши на цьому образі всі конфлікти роману.
	Фірма «Домбі і син» є замкненою самодостатньою системою, в якій навіть стосунки між людьми розглядаються як торгівельні операції.  Іронія звучить у твердженні, що Господь створив землю, щоб Домбі міг торгувати, а сонце, місяць і зорі – щоб осявали його шлях. В центрі світу для Домбі стоїть його фірма, і для людей там уже немає місця.  
	Містер Домбі – багатий англійський комерсант, суворий і жорстокий, для якого існує лише одна свята річ – процвітання його фірми. Він дивиться на людей як на засіб її розвитку. З цих причин він нехтує своєю  дочкою Флоренс, бо мріє мати сина-спадкоємця, який би продовжував його справу. У романі автор своєрідно вирішує і тему спадку. Хлопчик Поль народжується, але виявляється надто слабким для умов жорстокого виховання, які панують у тих школах, куди віддає його батько. Син містера Домбі помирає і той залишається без спадкоємця. Ця смерть тяжко вражає містера Домбі. Він ще більше відштовхує Флоренс, ніби звинувачуючи її в тому, що вона жива, а його син і спадкоємець лежить у могилі. Це сприймається як наче кара герою за його зневажливе ставлення до своїх дітей, до співробітників, за його вперту пиху. Надмірна чванливість, пиха – головні риси характеру містера Домбі. Це та пиха бізнесмена, що змушує його нехтувати іншими людьми, не добирати засобів, аби хоч трохи посилити свої позиції. З погляду романіста, це своєрідна хвороба. ЇЇ симптом – байдужість Домбі, яка є нічим іншим, як наслідком омертвілості його особистості.
	Домбі – типовий фінансовий ділок, який мав справу зі шкірами, але не мав справи з серцями. Його воля – непорушний закон, і відступів від нього  він не дозволяє нікому. Домбі – чесна людина, але це честь торгаша, якою захоплюються, але над якою іронізують, говорячи, що «вади – це чесноти, тільки побільшені багатократно». Усі бояться і схиляються перед ним , поки він багатий, але при нагоді прагнуть ошукати, вчинити дрібну підлість. Взаємини, породжені культом золота і влади, розтлівають людей, калічать їх душі, викорчовують паростки добра.
	В будинку містера Домбі панує холодна похмура атмосфера, чохли на меблях нагадують савани. Кожен живий відчуває себе самотнім, крижаний відчай морозить усіх. Крах торгівельного дому лише завершує процес деградації Домбі та розвал сім’ї. 
	Предмет роману складає не лише історія сім’ї, а історія багатьох доль, об’єднаних розвитком однієї торгівельної фірми «Домбі і син». Невдачею закінчується другий шлюб містера Домбі. Він переконаний, що на гроші можні придбати все: кохання, відданість, щастя, але його нова дружина – збідніла аристократка Едіт – тікає з Каркером, управляючим  фірми Домбі.
	Проблеми, які піднімає автор у романі: 
-	кризи родини і честолюбних надій; 
-	виховання в буржуазній школі;
-	пагубного впливу грошей на свідомість і долю людини; сімейних взаємин, класового розшарування.
	Систему образів у романі складають дві категорії: ті, хто «не має серця» (Домбі, Каркер) та ті, хто йде за покликом серця, не лякається труднощів, відгукується на допомогу іншим та негаразди оточуючих (Поль, Флоренс, Волтер Гей). Таким чином, герої у романі поділяються  на дві групи – негативні і позитивні, між ними протистояння, яке і створює основні сюжетні лінії і допомагає розкрити головні проблеми та конфлікти у романі. Так соціальні і духовні конфлікти переносяться в морально-етичну площину. Через долі герої Діккенс кидає докір світові, де поціновується золото гаманця, а не золото душі й щирих людських стосунків.
	В кінці роману містер Домбі – це вже не той суворий хазяїн фірми, якого ми бачимо на початку. Це бідна, покинута людина у стані розумового і фізичного занепаду. До того ж , його фінансові справи дуже кепські. Залишившись без відповідного стану в суспільстві, без улюбленої справи, покинутий всіма, він закривається один в пустому домі і лише зараз згадує, що всі ці роки поряд з ним була його донька Флоренс, яку він відштовхнув. Містер Домбі розкаюється.  Але в ту хвилину, коли він збирається покінчити життя самогубством, перед ним з’являється Флоренс! 
	Старість містера Домбі зігріта любов’ю дочки  і її сім’ї. У їх дружньому сімейному колі під тягарем років і страждань Домбі перероджується, і його серце відкривається назустріч любові Флоренс. Вилікувавшись від честолюбних мрій, містер Домбі віднайшов щастя в тому, щоб віддати свою любов онукам — Полю и маленькій Флоренс. 

«Торгівельний дім Домбі і Син. 
Торгівля оптом, уроздріб і на експорт.»
(1846 - 1848)
МЕТА:		розкрити характер стосунків між людьми в тогочасному 
			Суспільстві через сімейні відносини, підняти завісу на д 
			механізмами знеособлення людини, закономірностями, 
			які діють у світі.
ЖАНР: 		соціально-психологічний роман.
СВОЄРІДНІСТЬ: автобіографічність.
ТРИ	 				занепад
ІСТОРІЇ: 		родинного 		     сім’ї
			бізнесу    особистості
			(фірми)
СЮЖЕТНІ		1) доля містера Домбі;
ЛІНІЇ:		2) кохання Флоренс і Уолтера Гея.
КОМПОЗИЦІЯ:   І – ІІІ розділи – експозиція і зав’язка сюжетної лінії 
			містера Домбі (зав’язка передує експозиції).
			ІУ розділ – експозиція і зав’язка лінії Уолтера Гея.
			Розвиток дії:   дві сюжетні лінії переплітаються:
			- смерть Поля. Зрада Едіт і Каркера, банкрутство;
			- розлука Уолтера і Флоренс, тяжка праця.
			Кульмінація:  плани містера Домбі заподіяти собі 
			смерть.
			Розв’язка: ідилічна картина сімейного щастя.
Заслуга автора в тому, що він показав суть сучасного йому суспільства, яке рухається шляхом технічного прогресу, якому стали чужі такі поняття, як духовність чи переживання. Якщо суспільство йтиме таким шляхом, твердить великий мораліст Діккенс, на його членів чекає не лише фізична, а  й моральна деградація. 

Заняття  № 13
ТЕМА: Гуманістичні тенденції та їх втілення у повісті Ч. Діккенса “Різдвяна пісня у прозі”

ПЛАН

1.	Знедолене  життя родини Кретчитів.
2.	Подорож Скруджа в річну ніч у часі та просторі, як можливість осягнути своє життя.
3.	Деградація особистості Скруджа, її причини.
4.	Реальне та фантастичне в повісті.

Завдання для підготовчого періоду

1.	Визначити епізоди переродження Скруджа як реакцію на осмислення свого життя.
2.	Чим пояснити те, що у назву повісті про Різдво винесено слово “пісня”?
3.	Накресліть план подорожі Скруджа.

Література

1.	Смирнова І. Заклик до єднання багатих і бідних (“Різдвяна пісня у прозі”) // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 1999. - № 11. – С. 9-13
2.	Гузь О. Система уроків за повістю Ч.Діккенса „Різдвяна пісня у прозі”. 6 кл. // Зарубіжна література. – 2004. - № 42. – С.10-20
3.	Моню О.І. „Душа не повинна бути замкнена”. Урок за повістю Ч.Діккенса „Різдвяна пісня у прозі”. 6 кл. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - № 5. – С.22-23
4.	Носкова М. Різдвяна пісня у прозі. Система уроків. // Зарубіжна література. – 2003. - № 42. – С.8-14
5.	Тугушева М.  Ч. Диккенс. Очерк жизни и творчества. - М., 1979.
6.	Середюк Т.М. Ч.Діккенс „Різдвяна пісня у прозі”: у пошуках методичних варіантів. Система уроків. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2005. - № 11. – С.45-50
7.	Сизько Г.Л.Ч.Діккенс „Різдвяна пісня у прозі”. (Матеріали до підсумкового уроку). 6 кл. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 1999. - № 10. – С.14-22

Інструктивно-методичні матеріали

	У лютому 1843 року Чарльзу Діккенсу, який на той час уже мав всенародну популярність, запропонували виступити у пресі з підтримкою проведення закону про обмеження робочого дня на заводах і фабриках. Економічне становище тогочасної Англії було дуже скрутним. Вчений-економіст Сміт повідомив письменнику вражаючі факти про нелюдські умови праці фабричних робітників, про експлуатацію дітей, які поневіряються, шукаючи шматок хліба. Розповідь боляче вразила письменника. Мабуть, пригадалося власне дитинство, коли він, десятирічний хлопчик, мусив працювати на фабриці вакси.
	Задум „Різдвяних повістей” тлумачиться літературознавцями як своєрідна соціальна проповідь.
	Діккенс вирішив написати памфлет „До англійського народу на захист дитини-бідняка”, але розуміння особливої значущості слова на захист знедолених наштовхнуло його на думку створити цикл оповідань до Різдва, дидактичних за змістом, емоційних за силою впливу на читача. Одним із них (за задумом) мала бути „Різдвяна пісня в прозі” – повість про переродження людини, яка понад усе цінувала дзвін монет. „... Молот вдарив із силою у двадцять раз, та що там – у двадцять тисяч раз більшою, ніж та, яку я міг би прикласти, якщо б виконав свій перший задум”, - писав Діккенс Сміту 10 березня 1843 року.
	Долаючи межі казкового сюжету, Діккенс прагнув сягнути глибин життя, щоб реалізувати основну дидактичну ідею твору – образно показати відповідальність кожного перед Господом Богом за свої вчинки.
	Специфіка жанру – „святочні оповідання”, тобто приурочені до Різдва. А отже, згідно із задумом, їхній фінал мусить бути оптимістичним. Автор намагався не стільки розвеселити і втішити читача, скільки вибудувати сюжет на фольклорній основі, найзручнішій для реалізації поставленого завдання, переконати читача у необхідності морального переродження Скруджа. Засобами чарівної казки Діккенс розв’язує проблему – за одну різдвяну ніч герой змінюється.
	Чому за повістю закріпилась назва „святочне оповідання”, адже оповідання – це мала форма епічних творів, та якщо брати до уваги її обсяг, то маємо „довге коротке оповідання”(за визначенням англійських дослідників творчості Діккенса). Тоді як ми схильні  враховувати еквівалент запропонованого визначення – розгорнута новела або повість. Згадаймо, що сам автор об’єднав п’ять „різдвяних оповідань” у цикл під назвою „Різдвяні повісті”. Отже, специфіка жанру закріпила за ними назву різдвяні, святочні оповіді про один незвичайний випадок, який докорінно змінив життя літературного персонажа.
	Особливості сюжетно-композиційної побудови витримані згідно із законом „святочного жанру”. Згадаймо назву твору «Різдвяні пісні у прозі» та його підзаголовок „Святочне оповідання з привидами”. Назва проектує „пісенну” довершеність повісті, - складається із п’яти строф, різних за тональністю та силою виразу авторського ставлення до предмета зображення – об’єктивної дійсності Англії періоду створення повістей, реалістично змальованих  у строфах І та V. Вони умовним кільцем виокремлюють світ, сповнений тих людських ілюзій, яким судилося стати реальністю у світі образів художнього твору – спонукати читача до милосердя та любові до ближнього.
«Різдвяна пісня у прозі»
ЖАНР: 		різдвяна повість, де поєднуються реальність і казкові 			елементи.
МЕТА: 		виразити самі потаємні надії і сподівання людей на 				краще майбутнє.
ТЕМА: 		перетворення безсердечного скнари Скруджа в добру 			людину.
ІДЕЯ: 		Заклик до віри в невичерпність доброти людини.
Своєрідність: 	знаходження в реальності рис фантастики, а у фантастиці 			– рис реальності. 

Скрудж – самотній, від нього всі відвертаються, навіть бідняки і собаки. Але його аж ніяк не засмучувала відсутність до нього симпатії з боку людей, тому що він взагалі їх не помічав. Він не розуміє, чому його бідний племінник веселиться під час різдвяних свят, і як він посмів одружитися  через кохання, якщо у нього немає ні копійчини за душею. Діккенс впевнює читача, що Скруджі живуть поміж людей, а їхнє переродження можливе лише за допомогою казки, фантастики, існування чого і повинна стверджувати різдвяна казка.
	У перевихованні героя відіграє головну роль привид, образ померлого компаньйона Марлі. Ніби за порухом фантастичної палички в ночі до Скруджа по черзі приходять 3 духи, які випробовують Скруджа минулим, що призводить до розуміння не лише дійсності, а  майбутнього. 
«Подорож у минуле»
1.	Різдвяне місто.
2.	У школі.
3.	У лавці Фіззіунга.
4.	Забуте кохання.
		«Подорож у сучасне»
1.	Різдвяний ранок.
2.	Свято у родині Боба Кретчита.
3.	Біля багаття рудокопів.
4.	На маяку.
5.	У домі племінника.
6.	У бідняків.
7.	Зустріч із Злиднем і Неосвіченістю.
		«Подорож у майбутнє»
1.	На біржі.
2.	Розмова перехожих.
3.	У лавці лахмітника.
4.	Біля ліжка небіжчика.
5.	У родині боржника.
6.	На цвинтарі.
7.	Благання про помилування. 
	Естетична концепція автора, його невичерпна віра в добро,  втілена у художніх образах твору, по-особливому викристалізовується під час текстуального аналізу епізоду пробудження Скруджа.  Перероджений Скрудж вітається з перехожими і отримує у відповідь гарні і добрі привітання. Він залишає світ вічного холоду і самотності.

Заняття  № 14
ТЕМА: Динамізм оповіді та психологізм у зображенні персонажів у новелі  Гі де Мопассана “ Пампушка”

ПЛАН

1.	Особливості композиції новели “Пампушка”, провідна думка.
2.	Причини від’їзду пасажирів з Руана в небезпечний час. Характеристика їх. Ставлення до них автора.
3.	Образ Пампушки.
4.	Характеристика прусського офіцера, його роль в новелі.

Завдання для підготовчого періоду

1.	Повторіть теоретичні відомості про іронію.
2.	Подумайте, чи можна диліжанс назвати символом? Що він символізує?
3.	Занотуйте оцінку новели Андре Моруа в літературному портреті “Гі де Мопассан”.
4.	Складіть чайнворди, кросворди, ЛС, літературні ігри та тести.

Література

1.	Гладишев В.В. Епістолярна спадщина як контекст. (Гюстав Флобер про Гі де Мопассана). // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. - 2000. - № 11. – С.40-41.
2.	Данилин Ю.И. Жизнь и творчество Мопассана. – М., 1968
3.	Калитина Н.Г., Гюстав Курбе. Очерк жизни и творчества Мопассана. – М., 1981.
4.	Пащенко В.І. Гі де Мопассан. Нарис життя і творчості. – К., 1986.
5.	Градовський А.В. Сповідь двох жуїрів. «Любий друг» Мопассана і «Місто» Підмогильного. 10 кл. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 1999. - №3. –С.16 - 19 
6.	Ревнивцеві О.В. Психологічний аналіз як засіб вивчення художнього твору (на прикладі фрагментів уроків за творчістю Гі де Мопассана, П.Меріме, І.Крилова, Ф.Тютчева). // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2003. - № 12. – С.33-35
7.	Франс А. Гі де Мопассан та французькі оповідачі. // Зарубіжна література. – 1998. - № 6. – С.4

Інструктивно-методичні матеріали

Імя Гі де Мопассана стоїть поряд з іменами Стендаля, Флобера. Існує усталена думка, що він був найкращим із зарубіжних новелістів ХІХ століття. Мопассан був засновником жанру психологічної новели і водночас творцем бездоганних зразків цього жанру. Створив близько 300 новел, які віддзеркалюють соціальні проблеми його часу. Створив яскраву і широку картину дійсності. У поле зору письменника потрапляли різні прошарки французького суспільства:
-	селянське життя;
-	мораль та психологія дрібних буржуа;
-	життя та цінності вишуканого товариства.
	Це визначило і головні теми творчості письменника:
-	тема франко-прусської війни (“Пампушка”, “Два приятелі”, “Мадемуазель Фіфі”);
-	тема долі жінки у суспільстві (“Сімонів батько”);
-	тема вірності і зради (“ Сповідь”);
-	релігії та її впливу на людей тощо.
	Гі де Мопассан створив новий тип новели, якого не знала європейська література:
-	сюжет і зміст не співпадають (невідповідність між сюжетом і змістом має різні форми);
-	відтворює лише окремий епізод людського буття без чіткого визначення фіналу;
-	кожен епізод – прояв глибинних процесів життя, побачити, зрозуміти які автор пропонує читачам;
-	сюжет стає верхнім шаром, за яким приховується головне;
 	Гі де Мопассан завоював специфічні засоби реалізму і психологізму Флобера, учнем якого він був:
-	не описувати психології героя – хай про нього говорять його вчинки (патріотичний вчинок Пампушки);
-	не викладати подробиці – хай обрана риса дасть гостро і повно відчути ціле;
-	не коментувати і не оцінювати – хай говорять дії і підтекст, лексика і барви.
	Найдосконалішою за стилем можна назвати новелу “Пампушка” (1880). Написана новела в кінці 1879р. В «Нарисі «Вечори в Медані» Мопассан розповів про те, що група молодих письменників, які зібралися в Еміля Золя в його заміському будинку в Медані, вирішили створити  збірку оповідань на тему минулої франко-прусської війни. Мопассану та двом іншим письменникам було доручено написати по одному оповіданню до цієї збірки.
	Завдання збірки – боротьба проти шовіністської літератури 70-х років. Яка піднімала до небес французьку армію, що потерпіла поразку. Історію, що розповів у «Пампушці» Мопассан, він дізнався від свого родича , який сам був учасником цієї подорожі. Але, взявши сюжет з реального життя, Мопассан зовсім не прагнув натуралістично точно відтворити життєву пригоду з усіма притаманними їй в дійсності подробицями і деталями, а вніс в неї цілий ряд змін. Андрієнна Легей  - прототип Пампушки -  в дійсності залишилася вірною своїй непримиренній патріотичній ворожнечі до прусського офіцера; і, за словами тих же свідків, вона була вкрай ображена на Мопассана за те, що він примусив Пампушку чинити по-іншому. Мопассан знав особисто Легей: вона померла в бідності після невдалої спроби покінчити з собою, залишивши своєму домовласнику листа з вибаченням, що не може заплатити йому 7 франків. 
	Збірка «Вечори в Медані» вийшла друком 16 квітня 1880 р., і повість «Пампушка» була визнана найкращою.  Історія спротиву та падіння мадемуазель Елізабет Руссе не вичерпує змісту новели. Ця історія вставлена в широку раму авторської оповіді. Експресія на початку та в кінці новели має дуже точну адресу: буржуа, „котрі розжиріли і втратили будь-яку мужність в себе за прилавком”, виявляються  фіналі „чесними мерзотниками”. Оцінка Мопассана тісно пов’язана із сюжетом новели.
	Сюжет складається з трьох взаємно врівноважених частин: шлях в диліжансі, вимушена затримка на заїжджому дворі, знову диліжанс... Новела розпочинається картиною відступу французької армії – „не війська, а безладних орд”. У головному сюжеті новели йдеться про подорож 10-х руанців до Гавру. Головна причина подорожі – „потреба в торговельних угодах”, що знову „ожила в серцях місцевих комерсантів”. Відокремивши їх від інших руанців стінками поштового диліжансу, Мопассан дає читачеві можливість роздивитися відібрані екземпляри достатньо пильно. Це й подружжя гуртових виноторговців Луазо і Карре Ламадон, „офіцер ордену почесного легіону”, фабрикант із дружиною і граф де Лбревіль із графинею. Усі вони відчувають себе „товаришами по багатству”. Мопассан визначає й джерела цього багатства. Один продає неякісне вино і просто є шахраєм, другий торгує політичними переконаннями, графство третього засноване на тому, що його предок зумів вдало продати власну дружину, котра стала коханкою короля.
	Республіканець – демократ Корнюде, знаний у дешевих пивницях, та дві черниці слугують ніби тлом для розподілу головних акцентів. Шести особам, котрі уособлюють „прошарок людей порядних, впливових, вірних релігії з твердими устоями”, протиставлена продажна жінка на прізвисько Пампушка. Сам вибір професії для героїні новели достатньо іронічний. Луазо чи де Бревілі торгують іншими.  Пампушка в якості товару може запропонувати тільки саму себе, що й спричинює обурення „порядних” людей, котрі опинилися з нею в одній кареті.   
	Мопассан вельми далекий від ідеалізації чи героїзації Пампушки. Її портрет достатньо промовисто свідчить про це. Вона „маленька, вся кругленька, заплила жирком, з пухкими пальчиками, перетягнутими в суглобах на зразок в’язки коротеньких сосисок”. Мопассан посміюється над наївністю й обмеженістю Пампушки, над її довірливістю та сентиментальністю, і все ж морально робить її незмірно вищою за „порядних” супутників.
	Пампушка з готовністю пропонує буржуа, котрі щойно ображали її, свої припаси, переконавшись, що супутники голодні, вона доброзичлива та здатна на самопожертву. І їй єдиній з усієї компанії дано почуття національної гордості. Щоправда, і гордість, і самопожертва Пампушки виливаються радше в комічну, аніж в героїчну форму. Вона рішуче відмовляє прусському офіцерові, котрий домагається її кохання. Для неї пруссак -  ворог, і поступитися йому не дозволяє їй почуття власної гідності. Намічена в експозиції тема народної війни отримує дещо несподіване, трагікомічне продовження у протесті повії. Погоджується вона тільки внаслідок тривалої психологічної атаки з боку своїх супутників, котрі виявились набагато хитрішими за неї. Патріотичний порив і несподівана цнотливість Пампушки затримували їхній від’їзд, і вони продали Пампушку, як до цього продавали честь і батьківщину. Французькі власники та пруссаки показані в новелі не в стані ворожнечі, а в єдино можливому для них стані купівлі – продажу. Цікаво, що прусський офіцер пасивний. Він вичікує. Луазо, Карре – Ламадони та де Бревілі, навпаки, розгортають активну діяльність. Черниці та республіканець Корнюде їм потурають. У кареті, що вирушає із заїжджого двору, ті люди, тільки освітлені більш різким світлом. Епізод з подорожньою провізією, повторений двічі надає розповіді особливої завершеності.
	На початку подорожі Пампушка роздала все, що в неї було. Вирушаючи із заїжджого двору , вона не встигла потурбуватися про їжу, але їй вже ніхто нічого не дає, всі поквапливо та жадібно їдять по кутках, поки ображена Пампушка мовчки ковтає сльози. Такий фінал викликає у читача майже фізичну відразу до буржуа, котрі працюють щелепами, і співчуття до ображеної у своїх найкращих почуттях Пампушки.
	Особливості композиції твору:
-	експозиція новели дає широку картину навали, опис історичних подій;
-	кульмінація новели – протест Пампушки;
-	несподівана розв’язка;
-	характер героїв розкривається через поведінку;
-	події відбуваються в диліжансі; події подаються у співвідношенні людей з вищого світу і людей з низів.
-	автор сам не висловлює прямого ставлення до героїв.
-	епізод з порожньою провізією, повторений двічі, надає розповіді особливої завершеності.
ТЕМА: 		тема народного патріотизму.
ІДЕЯ: 		викрити ганебне явище, коли бідність призводить жінку 
			до принизливої долі – бути живим товаром у 
			цивілізованому суспільстві, яке голосно кричить про 
			свою добропорядність. 
МЕТА: 		зрозуміти і донести читачам, хто винен в тому, що 				відбувається, і чи існують сили, які здатні протистояти 			національному розпаду.
ПРОБЛЕМИ:	війни, патріотизму, героїзму, класової нерівності, 				людської чистоти і моральної вищості, деспотизму тощо.
ВИСНОВОК: 	любов Мопассана до людей «маленьких», неідеальних, 			але здатних жертвувати собою заради батьківщини, 				високих ідеалів, залишатися людьми в самих нелюдських 			умовах.
	Основа – звичайний побутовий анекдот, який переріс у великий витвір мистецтва, основна думка якого – справжніми патріотами є прості люди, жінка – куртизанка. Автор пропонує шукати позитивне – правду, гуманність, патріотизм тощо там, де його, здавалося б не могло і бути. Тому не випадково головною героїнею є жінка сумнівної репутації – повія Елізабет Руссе на прізвисько Пампушка. Проте  вона стоїть набагато вище за представників “вищого ” світу: Луазо, Каре - Ламадон, Юбер де Бревіль.
Ставлення автора до своїх героїв
Пасажири	Ставлення автора	
Подружжя Луазо	Він – відчайдушний пройдисвіт, хитрий і життєрадісний. Плебейська натура пані Луазо розвернулась в усю ширину. 	
Пан Карре - Ламадон	Очолив опозицію з єдиною метою – отримати  пізніше побільше за приєднання до того ладу, з яким він боровся.	
Юбер де Бревіль	Дворянин похилого віку з величавою постаттю, намагався вишуканістю костюму підкреслити свою природну схожість з королем Генріхом ІУ	
республіканець Корнюде	Опудало всіх поважних людей	

	Диліжанс, у якому їхали, тікаючи від ворога герої, символізує Францію. Цим самим автор робить непомітний перехід від розповіді побутового змісту до всесвітнього рівня оповіді і виносить вирок усьому французькому суспільству. 
	Ідейну і стильову складність новели створює наявність у ній двох полюсів: зневажливо-насмішкуватого ставлення автора до боязливих і продажних буржуа та співчутливо-захопленого – до французьких патріотів, що відображено в авторській мові низкою оціночних висловів.
	Особливості новели “Пампушка”:
-	композиція – узагальнення в окремому яскравому епізоді типових     
     конфліктів періоду війни зокрема і французького  суспільства загалом;
-	принцип парадоксу (повія - патріотка);
-	художній пошук справедливості (Лицемірство “сильний світу цього” і гідність знедолених, відкинутих суспільством людей);
-	здатність автора співпереживати біль разом зі своєю героїнею;
-	правдиве зображення дійсності – художній прийом реалізму.

Заняття № 15
ТЕМА: Втілення принципів символістської драми  у п’єсі  М.Метерлінка „Синій птах”

ПЛАН 

1.	Концепція «театру мовчання» та її подальше переосмислення, створення «п’єси – бесіди душі».
2.	«Синій птах» - світла лірична феєрія про вищі цінності людського буття.
3.	Символічний сенс сюжету пошуків Синього птаха та символістська картина світу в п’єсі.
4.	Проблеми людських можливостей пізнання царини Невідомого, справжніх і штучних радощів життя.
5.	Образи Тільтіля та Мітіль – символ людства, що робить перші кроки в осягненні сенсу й гармонії буття.   
6.	Багатозначність образу Синього птаха.

Завдання для підготовчого періоду

1.	Підберіть цитатний матеріал до образів Тільтіля та Метіль. 
2.	Визначте символічні образи п’єси.
3.	Схематично подайте шлях пошуків Синього птаха.
4.	Складіть тести, схеми, ребуси, кросворди, чайноврди.

Література
1.	Грабовський А.В. «Людина – найвище божество». До уроку за феєрією М. Метерлінка «Синій птах». 10 клас. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - №3. – С.39-42  
2.	 Рогозинський В. Якого ж кольору метерлінківський птах? // Всесвітня література та культура в середніх навчальних закладах України. – 2006. - № 1. – С.28
3.	Назарець В.Н., Васильєв Є.М., Пелех Ю.В. „Візитна картка” М.Метерлінка. // Всесвітня література та культура в середніх  навчальних закладах України. – 2006. - № 1. – С.25-27
4.	Шкурко О. Услід за птахом щастя. Вивчення п’єси феєрії М.Метерлінка „Синій птах”. 10 кл. // Зарубіжна  література. – 2006. - № 13. – С.17-22                                          

Інструктивно-методичні матеріали

1908 р. з-під пера Метерлінка з'являється п'єса-казка «Синій птах», яка стала найвідомішим його твором. Цього ж року вона уперше була поставлена в Росії на сцені Художнього театру і витримала понад дві тисячі вистав.
«Синій птах» - одна з найбільших за обсягом п'єс Метерлінка - шість дій та дванадцять картин. Автор старанно, з багатьма подробицями викладає не лише те, якими мають бути декорації кожної картини, а і як слід вигадливо одягти численних персонажів, яких у цій романтичній казці понад сімдесят. При цьому деякі з них досить незвичні, як, наприклад, Нежить, Дух Бука, Найситніше Блаженство або Король Дев'яти Планет. Великі Радощі драматург радить одягти у «яскравий одяг тонких і ніжних відтінків: троянди, що ряхтять на сонці вод, янтарної роси, ранкової блакиті і т. д.». А ось численних тварин він бачить у стилізованому селянському одязі. Яскраві й прозорі барви сценічних костюмів суттєві для цього твору, бо вони є елементом його загальної радісної, сповненої світлих сподівань атмосфери. Навіть такий персонаж п'єси, як Ніч, відзначається не похмурістю, а загадковою красою. На ній мають бути «широка, чорна, з вогненно-золотистим відтінком риза, всипана зірками, що таємничо виблискують. Вуаль, темно-червоні маки і т. д.». Коли 1907 р. Московський Художній театр починав репетиції „Синього птаха", режисер, яким був керівник театру Костянтин Станіславський, звертаючись до трупи, говорив, що для цієї п’єси потрібні нові сценічні засоби, щоб краще відтворити сновидіння, мрії, передчуття, властиві драматургії Метерлінка, що це неможливо передати традиційними театральними прийомами. Вистава має бути наївною, простою, легкою, радісною, як сон десятирічної дитини, і в той же час - грандіозною, бо вона повинна втілювати мрію великого поета. Вона покликана захоплювати дітей і пробуджувати серйозні роздуми в дорослих.
Сам сюжет твору нескладний. Дочка і син Дроворуба у різдвяну ніч засинають у своїх ліжках і бачать один прегарний сон. До них з'являється маленька стара жінка у зеленій сукні й червоному ковпачку, одноока і кульгава, якою й слід бути чаклунці. Це Фея Берил юна, яка посилає дітей на пошуки Синього птаха. Він потрібен їй для дуже хворої онуки. Сама Фея не може покинути свого горщика із супом, що вариться в печі. Ось чому вона відряджає на пошук дітей, даючи їм чарівну зелену шапочку з діамантом, який чудодійно повертає людям здатність бачити сутність речей, душі, все, що їх оточує, наділяє їх отим «ясновидінням», тією проникливістю, що за зовнішністю, за оболонкою осягає справжнє, найголовніше. Це була мрія і завдання поетів-символістів сучасників Метерлінка. Якщо діамант повернути в той чи інший бік, то можна зазирнути в минуле або майбутнє. Хлопчик повертає
діамант - і бідна кімната Дроворуба перетворюється на феєрично гарний зал, а з усіх речей вистрибують їхні своєрідно одягнені душі. Деякі з них будуть супроводжувати Тільтіля і його сестричку Мітіль у їхніх мандрах за Синім птахом. Усі подальші дії і картини п'єси - віхи на шляху пошуку загадкового птаха. Ані в Країні Спогадів, де діти зустрічають своїх померлих діда і бабусю, ані у Царстві Ночі, де за зачиненими дверима ховаються примари, хвороби, війни, жахи, духи темряви, а також аромати, згаслі зорі, світлячки і солов'їний спів, птаха немає. 1 в лісі серед Духів Дерев його не знайти. Не ховається птах ані на сумному цвинтарі, де з розчахнутих могил підіймаються не мерці, а дивовижні квіти, бо «мертвих немає»; ані у Садах Блаженств, де доля зібрала всі радощі плоті та духу, котрі, однак, ще не доступні людям; ані у Царстві Майбутнього, в якому ще не народжені діти готуються до своєї появи на світ. Нарешті через рік блукань діти у супроводі своєї доброї помічниці й рятівниці Душі Світла повертаються до хвіртки рідного дому. В останній, дванадцятій картині п'єси Тільтіль і Мітіль прокидаються в залитій сонцем кімнаті у своїх ліжечках. Вони не відразу можуть повірити, що всі блукання у прегарних та страшних світах їм тільки наснилися. Однак до них завітала стара сусідка, схожа на Фею Берилюну. її хвора онука дуже хотіла б одержати на Різдво в подарунок пташку Тільтіля. Раптом хлопчик помічає, що його горлиця стала майже зовсім синьою: «Та ж це і є той Синій птах, котрого ми шукали!..   Ми   за   ним   ходили   в   таку   далечінь,   а   він, виявляється, тут!..» Він знімає клітку з пташкою і дарує її сусідці пані Барленго (це і є Берилюна) для недужої внучки. Проте це не фінал п'єси. Було б надто просто і банально тлумачити символ Синього птаха лише як скромне щастя родинного вогнища. І автор не вдовольняється такою символікою. Подарована горлиця принесла радість хворій дівчинці лише на мить, бо виривається з рук і вилітає. Щастя не можна затримати, привласнити, приручити. Воно завжди попереду, завжди у мріях і сподіваннях, за ним треба йти все життя, шукаючи його в усіх усюдах - чудове, світле, невловиме. Таким видається головний символ драматичної казки Метерлінка. Синій птах, як і Синя квітка романтиків, не дається в руки, він тільки вабить нас усе життя, визначає наші сподівання і діяння.
Простий сюжет п'єси типовий для фольклорної, а досить часто - для літературної казки. Це - небезпечна мандрівка сміливого й шляхетного героя, який мусить подолати заради щастя, любові, багатства різні перешкоди, перемогти чудовиська і стихії, повернутися додому переможцем. Хлопчик Тільтіль цілком відповідає своїми людськими якостями образу фольклорного позитивного героя. Він -мужній, добрий, благородний, щирий і вдячний, втілює найвищі якості чоловіка, хоч і є ще малим хлопчиком. А Мітіль - справжня маленька жінка і в усьому хорошому, і у своїх слабкостях. Дітей, як це не раз буває у казці, супроводжують тварини - Пес і Кішка, що також є носіями рис,  притаманних таким  казковим тваринам,  - відважний, благородний Пес, надія хазяїна, і улеслива, підступна, хитрюща Кішечка, якої ніяк не може розкусити наївна Мітіль. Інші супутники брата й сестри -Хліб, Вогонь, Вода, Молоко, Цукор - істоти казкові й знакові, що репрезентують різні людські вдачі, різні темпераменти й типи поведінки. Вогонь - звичайно ж, палкий, рухливий, легко спалахує гнівом; у Води - очі завжди на мокрому місці; Цукор - рафіновано витончений та солодкий; Хліб - добродушний товстун. Однак усі ці персонажі психологічно складніші, аніж фольклорні.
Інші герої, що з'являються тільки в окремих картинах, мають найчастіше значне символічне й філософське навантаження, як, наприклад, Сон, Смерть, Духи Дерев, Тварини, різні Блаженства, Час, Блакитні Діти тощо. Вони втілюють різні аспекти, різні часові площини, різні цінності людського життя, людську пам'ять й уявлення про майбутнє тощо. Напрочуд гарні, поетичні, таємничі картини п'єси теж мають символічне значення, навіюють певний емоційний стан. Автор весь час коментує, яким має бути освітлення тієї чи іншої картини, створює справжню світлову партитуру п'єси-казки. Освітлення теж якнайчастіше пов'язане з настроєм персонажів і глядачів й загальним оптимістичним звучанням цілого.
У своїй праці «Скарби смиренних» Метерлінк стверджував, що перемога добра - це справа не далекого майбутнього, вона вже відбулася, моральні скарби ховаються не десь, а в нашій власній душі, їх треба лише освітити, щоб вони заграли тисячами кольорових вогнів, як самоцвіти. По-іншому цю саму думку він висловив у «Синьому птахові». Щастя - багатогранне, воно в усьому, що нас оточує: природі, родині, хатньому затишку, щоденній праці, дружньому спілкуванні, підтримці інших і щедрій віддачі свого тепла людям.
Не можна не погодитись із словами перекладача і критика Н. Мінського: «Синій птах» залишиться надовго, можливо, назавжди, кращою феєрією, що глибиною задуму підіймає дітей до розуміння найскладніших істин і яскравістю форми дає можливість дорослим скинути із себе тягар років і подивитися на світ дитячими очима».
Нові погляди Метерлінка на життя загалом і творчість зокрема втілено у створеній 1908 р. філософській драмі-казці "Синій птах". Казка багата на фантастику, її головні герої легко переносяться у чарівний світ казкових образів. Герої, які оточують Тільтіля і Мітіль: Кіт у чоботях, хлопчик-мізинчик, фея, пес в одязі лакея Попелюшки, Хліб в одязі Синьої Бороди, - нагадують персонажів різних казок. Сюжет п'єси також типово казковий: головний герой вирушає на пошуки щастя, яке доводиться здобувати у боротьбі з силами, що протистоять йому. Драма Метерлінка більшою мірою романтична, ніж символістська.
Головні герої п'єси Метерлінка - діти: брат і сестра Тільтіль і Мітіль, що вирушають з допомогою доброї чарівної Феї Берілюни в довгу дорогу пошуків Синього Птаха, який потрібен Феї для хворої онуки. Чарівна зелена шапочка повинна допомагати дітям бачити те, що "вміщають у собі різні предмети, наприклад, душу хліба, вина, перцю". З її допомогою можна перенестися в минуле та майбутнє. Пошуки Синього Птаха приводять героїв у палац Феї Берілюни, Країну Спогадів, Палац Ночі, Ліс, Цвинтар, Сади Блаженства і Царство Майбутнього. За цими казковими краями і місцями проглядає повсякденність з її турботами. Кожна наступна картина п'єси розкриває специфічне бачення драматургом світу, його розуміння моральних обов'язків людей.
Разом з дітьми у далеку дорогу вирушають Душі Світла, Хліба, Цукру, Кішка, Пес. Поруч з ними бачимо Душу Вогню, що вилізла з вогнища, Душу Води, що з'явилася з крана, Душу Годинника. Одні з них є символами боягузтва, фальшивості, улесливості, злодіянь, інші уособлюють добро. Гладкі Блаженства і Найгладше Блаженство - це відображення самовдоволеного і тупого міщанства, а Душа Світла є символом пізнання нового. Одні з них радісно відкривають свою душу людині та готові допомогти, а інші, наприклад, Кішка, Ніч, намагаються перешкодити дітям упіймати Синього Птаха, бо бояться дати впізнати себе, щоб не втратити таким чином власної незалежності. Кішка так говорить про це: "Ми всі, що тут присутні, - Тварини, Предмети, Стихії - володіємо Душею, котру Людина дотепер не розгадала. Тільки завдяки цьому ми ще не зовсім утратили незалежність. Та як тільки вона відшукає Синього Птаха, вона зрозуміє усе до решти, уярмить нас..."
Наділяючи     душами     навколишній     світ,     Метерлінк переборює страх перед невідомим у Палаці Ночі. Він відчиняє двері одні за одними, і перед ним постають розгадані й нерозгадані таємниці природи - і жахи, і краса Ночі: Зірки, Солов'їний спів, Світлячки, Роси лісів і долин, Нічні Аромати.
Силу Людини, її перевагу над іншими силами природи підтверджують слова Духу Дуба: "Ви боїтеся Людини... Навіть безпорадні, беззахисні діти викликають у вас незрозумілий страх, що саме й робить нас усіх рабами Людини! ..." Страх Людини - від незнання. Невідоме змушує людину боятись навколишнього світу. Сцена Цвинтаря демонструє розуміння маленькими героями безпідставності своїх уявлень про потойбічний світ як про щось страшне: оберемки квітів піднімаються з могил, а замість жахів постає прекрасна картина саду, гімн Сонцю і Життю.
Шлях до щастя - довгий і важкий, істина нікому не дається легко. Побороти страх перед невідомим ще не означає забезпечити успіх у досягненні мети. Глибоко символічною є сцена в чарівних садах, де зосереджені всі земні Радощі та Блаженства. Пізнання їхнє пізнання самого себе. Щоб осягнути істину, потрібно мати силу волі побороти в собі слабкість, бути цілеспрямованим, твердим у досягненні мети, не піддаватись спокусі Блаженств, які можуть зашкодити пізнанню істини, зроблять неможливим справлене щастя. Треба чинити опір і Блаженству Бути Наглим, і Блаженству Нічого Не Знати, і Блаженству Спати Більше,  Ніж Потрібно та  ін.  Рятуючись  від них,  Тільтіль повертає Діамант, і перед нами постає символічна сцена: усі ці Блаженства кидаються шукати порятунок в печері Нещасть — там, куди приходить людина, яка не може встояти перед спокусою бути багатою, нічого не знати, довго спати.
Але, крім негативних Блаженств, живуть у світі й інші доступні кожному Блаженства, які треба вміти бачити і відчувати. На землі їх набагато більше: Дитячі Блаженства, Блаженство Бути Здоровим, Блаженство Дихати Повітрям, Блаженство Любити Батьків, Блаженство Блакитного Неба, Блаженство Сонячних Днів, Блаженство Дощу, Блаженство Зимового Вогню та ін. Поряд з ними існують Великі Радощі: Радість Бути Справедливим, Радість Бути Добрим, Радість Завтрашньої Праці, Радість Думати, Радість Розуміти, Радість Материнської Любові.
Царство майбутнього - це гімн людині, її необмеженим і прекрасним можливостям, це яскравий приклад віри драматурга в те, що людина зуміє розкрити таємниці природи, зробити життя кращим. Єдиний, від кого залежить прихід майбутніх винахідників, учених, філософів, які зуміють ощасливити людство - це Час. У п'єсі старий Час суворо стежить, щоб люди зуміли пізнати нове тоді, коли прийде на це пора.
Малюнки Царства Майбутнього підтверджують думку, що доля людини вирішується не нею. Вже кожна дитина знає, що на неї чекає на землі, яка доля. Це - неминуча смерть. «Дитя:   "Я   несу  три   хвороби:   скарлатину,   коклюш,   кір". Тільтіль: "Оце й усе. А потім що ти робитимеш?" Дитя: "Потім. Потім я піду від вас..." Тільтіль: "Чи варто було приходити?" Дитя: "Хіба ж це від нас залежить...»
Метерлінк глибоко переконаний в тому, що Людина має високе призначення у житті: вона повинна залишити після себе слід на землі. Про це свідчить відповідь дитяти на запитання, що будуть робити діти, які сплять: "Вони самі цього ще наразі не знають, та вони неодмінно повинні з чимось прийти на землю - з порожніми руками туди не пускають...".
Драматург прекрасно розуміє, що в майбутньому будуть у людей не лише радощі. Прихід нових людей принесе і нові біди. Кожна людина повинна прожити життя не марно, вона несе з собою або радість, або горе і нещастя.
В останній картині п'єси драматург підкреслює зв'язок казкових ідеалів і повсякденного життя. Сусідка нагадує Тільтілю і Мітіль Фею Берілюну, її донька - Душу Світла. Тільтіль так і не знаходить Синього Птаха: Птах з Країни Спогадів почорнів, Птах з Царства Майбутнього став червоним, птахи з Палацу Ночі померли. Світ неможливо пізнати повністю: сягаючи одних вершин, розгадуючи одні таємниці природи, Людина бачить перед собою інші. Процес пізнання - нескінченний. Істину не можна пізнати раз і назавжди.
Тільтіль знаходить Синього Птаха, але не в казці, а в себе в кімнаті: це горлиця, яка живе в клітці. Сама по собі вона не приносить  щастя.  Але  коли  Тільтіль  віддав її сусідчиній доньці, та, ощасливлена, одужала. Щастя полягає не лише в пізнанні природи і світу, в осягненні істини, щастя - в добрих справах, які слід робити для ближніх.
Особливо важливе добро для бідних людей: воно прикрашає їхнє життя, наповнює його теплом. Тільтіль і Мітіль - діти бідного дроворуба, і вирушають вони на пошуки Синього Птаха тому, що святковий Санта Клаус нічого не приніс їм у різдвяний Святвечір, бо "мама говорила, що вона не встигла піти до нього в місто... Він прийде до нас на другий рік".
Допомогу дітям надають найпростіші речі, які їх оточують, - Хліб, Вода, Вогонь. І вони у своїй хатині знайдуть щастя у простому: в свободі від заздрощів, у добрих Блаженствах і Радощах: Блаженстві Бути Здоровим, Радості Бути Добрим, Материнській Любові, Блаженстві Дихати Повітрям, Радості Бути Справедливим, Радості Довершеної Праці, Блаженстві Любити Батьків і Великій Радості Любити, Блаженстві Весни. І в житті "у кожній хаті, де живуть з відкритими очима, всі дні тижня - немов неділі", треба лише уважніше придивитись, "розкрити очі до найпотаємніших глибин душі". У такому розумінні життя - великий гуманізм Метерлінка, письменника з ніжним і лагідним серцем.

Заняття № 16
ТЕМА: Пошуки нових засад і форм зображення світу й відтворення людських почуттів у творчості Г.Аполлінера
ПЛАН
1.	Гійом Аполлінер як чільна постать європейського авангарду; сутність його поетичної реформи.
2.	Характеристика збірки „Звіролов, або Почет Орфея” (1911).
3.	Відтворення світосприйняття людини початку ХХ століття у збірці „Алкоголі. Вірші 1898 – 1913 років” (1913). 
•	Візитна картка любовної лірики ХХ століття – „Міст Мірабо”.
•	Цикл „Рейнські вірші”. Звернення до образу Лорелеї у однойменній поезії.
4.	Ідея створення віршів у формі малюнків, що відбивали б основний зміст текстів, у збірці „Каліграми. Вірші Миру та Війни”.
5.	Найхарактерніші риси аполлінерівської поетики.

Завдання для підготовчого періоду

1.	 Визначте, які події життя Аполлінера позначилися на його творчості.
2.	Чому Аполлінера називають реформатором французької поезії?
3.	Поет не одразу винайшов назву для другої своєї поетичної збірки („Алкоголі”). Як проміжні варіанти фігурували такі заголовки: „Вітер Райну”, „Революційний рік”, „Водка”. На чому кожний із них наголошував увагу читача? Чому, на вашу думку, остаточним варіантом стала саме назва „Алкоголі”?
 
Література 
1.	 Гузь О. Осмислення трагедії війни у поезії Г.Апполінера «Зарізана голубка і водограй»// Зарубіжна література. – 2004. - № 33. – С. 13 – 14
2.	Гузь О. Почуття особистості в урбанізованому динамічному світі (поезія Гійома Аполлінера «Міст Мірабо»)// Зарубіжна література. – 2004. - № 33. – С. 10-12
3.	Бабенко К.П. «Мене звуть Гійом Аполлінер» Методичні рекомендації до вивчення ілюстрованих творів Аполлінера.// Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - № 9. – С. 21-25
4.	Волощук Є.В. Г.Аполлінер і розвиток французької та європейської авангардистської поезії// Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2003. - № 10. – С. 41 – 48
5.	Мележик В. Таємниця народження поезії. Урок-дослідження за творчістю Гійома Аполлінера.// Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2003. - № 6. – С.36-43    
6.	Назарець В.М. Геніальний Гійом Аполлінер. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - № 11. – С.4-8
7.	Гузь О. Осмислення трагедії війни в поезії Гійома Аполлінера „Зарізана голубка й водограй” (нотатки до уроку). // Зарубіжна література. – 2004. - № 33. – С.13-14       

Інструктивно-методичні матеріали

	Творчість Гійома Аполлінера (Вільгельма – Альберта-Володимира – Олександра – Аполлінарія Костровицького; 1880 - 1918)є одним із найхарактерніших явищ поетичного сприйняття суперечливої дійсності ХХ століття. Це французький поет-авангардист, поет – новатор. Новаторство Аполлінера розглядають лише на формальному рівні, маючи на увазі відмову від пунктуації, створення віршів - каліграм, наповнення фольклорних жанрів сучасним змістом тощо. Але суть його поетичної реформи значно глибша. Він запропонував новий підхід до розуміння поезії, вважаючи її засобом «пізнання життя». Аполлінер надавав вирішального значення людському «Я». Своєю творчістю поет намагався максимально «наблизитися до життя».	Творчість поета не обмежується естетичною програмою	якогось одного напряму чи течії. У його творчості співіснують різні поетичні стихії: романтизм, реалізм, символізм, кубізм, сюрреалізм. Сам поет називав своє мистецтво «новим реалізмом», «надреалізмом», «сюрреалізмом». Аполлінер поєднував у своїй творчості сміливі новації з давніми традиціями, лірику з прозою, історію з міфом. Нерідко він відмовлявся від пунктуації, аби посилити динаміку вірша.
	У пошуках художніх засобів, які б наближали його поезію до життя, Гійом Аполлінер активно опановує верлібр – система віршованих рядків, ритмічна єдність яких основана лише на інтонаційній подібності. Поет використовує монтаж  - спосіб поєднання різноманітних елементів з метою відобразити розмаїття життя.  Поетичне новаторство Аполлінера виявилося у винайденні ним незвичайної віршової форми – каліграм, написаних так, що їх текст утворював певний малюнок.
	Перша поетична збірка „Звіролов, або Почет Орфея” (1911). Але першим поетичним злетом поета були «Рейнські вірші» та поема «Пісня нелюбого», породжені душевною драмою нерозділеного кохання до Анні Плейден, молодої англійки, яка служила гувернанткою в сім’ї, де домашнім вчителем працював юний поет. У «Рейнських віршах» дуже сильно відчувається романтична традиція, але вже тут дають про себе знати й нові елементи поезії: конкретність «безпосереднього вираження», прозаїчність вірша, розмовний ритм, верлібр тощо.
	У 1913 р. вийшла велика поетична збірка Аполлінера „Алкоголі. Вірші 1898 – 1913 років”, яка вміщувала майже все створене поетом протягом 10-ти років. Пояснюючи семантику заголовка, автор говорив, що в ній йдеться про життя палюче, мов спирт. Автор у захопленні від життя, приймає його в усій суперечливості та складності. Тому центральна тема збірки  - тема життя і його сприйняття поетом. Митець показує життя всебічно. Він уважно придивляється до вируючих паризьких вулиць, центральних площ і передмість. У поле його зору потрапляють і робітники, і художники, і жінки, й емігранти. Однак у центрі уваги не тільки Париж, а й увесь світ. Сам автор виступає то в ролі мандрівника, то перехожого, то закоханого поета, а то навіть трибуна епохи – голосу свого покоління.
	До збірки увійшли й вірші на теми сучасності  й історії, крізь призму минулого поет зазирає у майбутнє. Аполлінер помічає не тільки світлі, а й трагічні сторони життя. У збірці поєднуються протилежні начала: радість буття і сум смерті, кохання й розлука, мрія і розчарування. І все ж автор любить це життя, попри «жалі – плачі моїх років», бо він – Орфей, а його поезія – «Орфея клич» - покликана перетворювати життя силою мистецтва.
	Від зображення життя Парижа автор переходить до розкриття інтимних переживань. У збірці міститься чимало віршів, де йдеться про кохання, тугу за нездійсненним ідеалом, пошуки гармонії стосунків («Пісня нелюбого», «Міст Мірабо», «Марія» та ін.). Інтонація віршів, їх емоційна забарвленість постійно змінюються. Розпочавши збірку з мотиву «сп’янінння» життям, Аполлінер завершує її  на тій самій ноті але межі простору тепер поширилися до всесвітніх масштабів. Проте поет у захваті і від всесвіту, він стає голосом усіх поколінь.  
	Збірка “Каліграми. Вірші Миру і Війни” вийшла друком 1918 року. Збірка написана під врадженням від подій І світової війни. До неї увійшли поезії 1913 – 1916 років – трагічних для Європи років початку століття. Поділяється вона на дві частини: до першої увійшли поезії, написані Аполлінером у 1913році, а до другої – фронтові поезії (з весни 1915 р. до поранення в березні 1916 р. поет перебував на фронті). Присвячена збірка памяті друга, поета, літератора Рене Даліза, що загинув на фронті. Мета поета – відтворити у поетичній формі логіку розвитку своєї епохи, показати загальні тенденції дравматичного часу. Цій меті підпорядкована композиція збірки, що складається із 6 розділів, кожен з яких відповідає певному періоду чи характерним особливостям початку віку.
	Назва збірки пов’язана з експериментами в царині поетичної форми. Частина віршів має вигляд “ліричних ідеограм”, або каліграм, тобто вони написані так, що їхній текст створює своєрідний малюнок (будинок, зірка, лінії дощу тощо). ЇХ особливість: розміщення рядків таким чином, щоб конфігурація тексту вірші на папері витворювала обрис чи явища, про яке йдеться.  Найбільш відома аполлінерівська каліграма – “Зарізана голубка й водограй”. Розташування літер неоднакового розміру та різними напрямками рядків вона утворює обриси голубки над струменями фонтана, що символізує вічний плач по загиблих на війні. Цей образ навіяв П. Пікассо, його відомий малюнок голубки – символу миру. Поезія поета сповнена ліризму і філософічності. В ній поєднані фольклор, літературні традиції й найсучасніші засоби зображення та мистецькі форми.

Образи – символи в поезії
Символи	Уособлення	
Водограй	Символ мирного, спокійного життя; життя без насильства й крові.	
Голубка	Образ дівчини, що сумує за долю героїв війни.	
Олеандри	 Образи насильства, кривавого і безжалісного світу.	
Сонце	Образ війни, насиченої кров’ю.	

	Ліричний герой Аполлінера у цій збірці вже не «сп’янілий» життям, як у попередній, а пізнав трагічний досвід війни. Він зазнав особистих втрат і розчарувань, побачив тисячі смертей, сам брав участь у воєнних діях, був свідком руйнівних процесів в Європі часів І світової війни. Тому образ ліричного героя став більш трагічним.
	 У “Каліграмах” поет засуджує війну, але антивоєнною тематикою значення їх не вичерпується. Збірка порушує важливі проблеми духовного та історичного буття людства. Він багато й сміливо експериментує, домагаючись “безпосереднього вираження”. Так зявляються його “поезії-розмови”, “поезії-репортажі”, для яких “будівельними матеріалом” служили факти, фрагменти “безпосередньої дійсності”, з яких і монтуються твори поета.
	Зорова поезія Г.Аполлінера відображає пошуки поета в царині форми - це яскравий  приклад пошуку нових творчих принципів. Поєднання зорових і текстових образів мало на меті посилити враження від твору, примусити читача по-новому подивитися на світ.

Заняття № 17
ТЕМА: Відображення фізіологічних аспектів людського життя та його соціальної панорами у романі Е. Золя “Жерміналь”

ПЛАН

1.	Течія натуралізму у французькій літературі ХХ століття.
2.	Витоки творчості Е.Золя.
3.	Історія написання роману.
4.	Образи головних героїв.
5.	Трагедія кохання.
6.	Трагічна доля французького народу.

Завдання для підготовчого періоду

1.	Які описи використовує Е.Золя і з якою метою?
2.	Поясніть назву роману.
Література
1.	Удовиченко Л.М. Вивчення образу-персонажа у національному та загальному вимірах. На матеріалі творчості Е.Золя та І.Франка. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2005. - № 6. – С.42-45
2.	Кучборская Е.П. Реализм Эмиля Золя. – Москва, 1973
3.	Кучборская Е.П.  Эмиль Золя – литературный критик: К истории реалистического романа во Франции ХЫХ в. – М., 1978
4.	Пузиков А.И. Портреты французьких писателей. Жизнь Золя. – М., 1981

Інструктивно – методичні матеріали

Положення теорії натуралізму Е. Золя:
1.	Письменник - не фотограф. Романіст не обмежується накопиченням фактів і точним їх відображенням, він повинен бачити, розуміти, творити повинен намагатися змінювати природу, але при цьому не виходити за її межі; він повинен від сумнівів прийти до абсолютного пізнання.
2.	Натуралізм – не матеріалізм. Наука встановила, що духовне життя – елемент механізму, матерія; тому прийоми дослідження духовного життя і матеріальної природи мають бути тотожними, а експериментальний метод має стати загальним як для хімії так і роману. Своїми спостереженнями і дослідами романіст продовжує роботу фізіолога. Роман з області чистих фантазій змінюється романом, заснованим на спостереженні і досвіді. 
3.	Натуралізм і мораль. „Ми, моралісти-експериментатори, показуємо за допомогою досвіду, яким чином пристрасть проявилася в суспільстві. Коли ми будемо знати механізм даної пристрасті, можна буде зробити її як тільки можливо нешкідливою”. В цьому внесок морального призначення творів натураліста.
4.	Натуралізм й ідеал. Якщо ідеаліст – це той, хто зайнятий пошуком ідеалу і то експериментатор – той же ідеаліст. Але він не бачить ні благородності, ні краси ні достоїнств, ні моральності в неправді, в незнанні, в помилці тощо.
5.	Натуралізм. Особистість письменника і літературна форма. Особистість письменника – на другому плані. Письменник повинен забути про особисті почуття й ідеї. Турбота про форму і склад також відступає на другий план. На думку Золя, формі надають перебільшеного значення, а мова – логіка, природна наукова побудова.
Отже, натуралізм не що інше, як використання експериментального методу, спостереження і досвіду  в літературі.
Принципи натуралізму за Е. Золя:
-	відмова митця від оцінних категорій при змалюванні фактів, повна відчуженість автора, об’єктивізм;
-	звернення літераторів до „заборонених” тем. Митці не писали про патологію, тепер їй треба відкрити широку дорогу в роман, п’єсу, поему;
-	історію суспільства слід розглядати перш за все як фізіологічний процес і так її слід відображувати в мистецтві.
 Серед найкращих романів серії «Ругон - Маккари» Е.Золя — одна із найперших у світовій літературі книг про боротьбу робітників проти експлуатації, про «боротьбу праці та капіталу», за словами самого Золя, — «Жерміналь» (1885). Гі де Мопассан писав автору: „...я вважаю цей роман  найбільш могутнішим і вражаючим з усіх ваших творів... Ніколи ще жодна книжка не була настільки сповнена життя і руху, не вбирала в себе таку масу народу”. 
	„Жерміналь” – грандіозна фреска, яка складається з найдетальніших, імпресіоністичних за манерою описів шахтарського побуту та праці, що чергуються з розлогими символічними картинами (наприклад, образ шахти – чудовиська, що поглинає людей). Концепція особистості у творі та стилістика роману засвідчили, що Золя – митець виявився ширшим за Золя – теоретика натуралізму. Для письменника завузькі рамки натуралістичної доктрини. У „Жерміналі” Золя аналізує найважливішу соціально - історичну суперечність національного життя Франції кін. ХІХ ст., що її сам письменник означив „як боротьбу праці та капіталу”.
	Задум: 
-	Золя побував на шахтах Антена, в робітничих поселеннях;
-	розмови з робітниками, техніками;
-	письменник вивчав соціалістичну теорію суспільного розвитку, політекономію.
	Назва роману символічна: 
-	назва відкриває за навіс майбутнього;
-	жерміналь — так називали один із весняних місяців у революційному календарі, прийнятому під час Великої французької революції, місяць появи сходів;
-	назва-символ «паростків» великої революційної боротьби ХХ ст.
	Головним героєм роману стає механік Етьєн Лантьє, який бере на себе керівництво робітничим рухом. Його вигнали із залізничної станції за ляпас начальнику, а тому віг намагається влаштуватися на роботу  в шахту компанії Монсу. Роботи ніде немає, шахтарі голодують. Етьєну повезло влаштуватися на роботу лише через те, що  померла одна із робітниць, і місце нещодавно звільнилося. В перший же день роботи Етьєн вирішує було покинути шахту: ця пекельна робота не для нього. На його очах керівництво шахти підкреслює, що шахтарі самі погано піклуються про особисту безпеку. Мовчазна покірність шахтарів вражає Етьєна. Лише погляд п’ятнадцятирічної Катріни (доньки вуглекопа Мае) змушує його залишитися в поселені ще на деякий час. 
	Мае живуть дуже бідно. Вони постійно  в боргах , заробленого всією родиною не вистачає навіть на хліб, а тому дружина Мае час від часу відвідує родину Грегуарів, які є співвласниками шахт і іноді допомагають шахтарям.
		Парижани, які одного разу приїхали оглянути шахти і познайомитися з життям і побутом шахтарів, захопленні великою щедрістю керівництва шахти, яке дає шахтарям таке дешеве житло і забезпечує їх вугіллям. 
	Але в романі показані різнорідні типи робітників і буржуа, прослідковуючи історію цілої родини Мае - сім’ї вуглекопів – і за контрастом з нею -  історію сім’ї Грегуаров, які живуть набагато краще і багатше за рахунок отримання доходів з акцій. 
Етьєн мріє про організацію заколоту, але на це потрібні гроші – каса взаємодопомоги, яка б допомогла хоч би трохи протриматися спочатку. А тому перебирається жити до родини Мае. Він намагається зацікавити главу  родини своїми ідеями.  Чергове зменшення виплат шахтарям – прекрасний момент для робітничого руху. 
	Етьєн набуває все більшого впливу на шахтарів, і одного дня ніхто на роботу не вийшов. Етьєн і декілька його товаришів створили делегацію для переговорів з керівництвом. Від імені шахтарів почав говорити саме Етьєн – він один здатний  відстоювати їхні вимоги. Відбувається зіткнення вуглекопів і солдат. Етьєн починає відчувати себе винним у всіх смертях шахтарів, а тому вирішує покинути поселення. 
	В шахтах нічого не змінилося, всі шахтарі, які ще нещодавно бастували, тепер вийшли на роботу. Етьєн до кінця так і не зрозумів причини провалу його задумів, бо вперше зіткнувся на практиці з проблемою управління робітниками, робітничим рухом. Але все ж це були перші спроби робітників відкрито заявити про свої права. 
	Новаторство Е.Золя:
-	Розкриває образ робітника в праці, зображує умови праці в їх конкретності, але праця – безлика, а робітники – на правах скотини.
-	Вперше поставлена проблема управління робітничим рухом.
-	Прийом полілогу (багатоголосся) для передачі настрою натовпу, його хвилювань.

ІІІ.2. Тематика самостійної роботи і методичні рекомендації до її виконання (Романтизм)
 
№
п/п	Теми для самостійного
вивчення
	К-ть
год	Опорні
знання	Види
навч.
завдань	Знання і
навички,
якими
необхідно
володіти 	Форма
контролю	Література	
1	Німецький  романтизм. Проблема національної своєрідності романтичного напряму.
	2	Романтизм
як літера-
турний
напрям. 
Періодиза-
ція, голов-
ні течії,
представ-
ники та їх
твори
	Написання рефера-тів	Визначити
генезу
терміну, 
ознаки 
романтизму	Перевірка
захист
рефератів	Ванслов В. В.Эстетика романтиз-ма. – М., М., 1966	
2	Жанрова своєрідність та проблематика Рома
ну Е.Т.А. Гофмана 
«Життєва філософія 
Кота Мурра».

	2	Компози-
ція твору, 
пробле-
матика	Самостійне
вивчення
теми	аналізува
ти твір в
єдності
його
змісту
і форми	Усне
опитува
ння	Берковский
Романтизм 
В Германии. –
Л, 1973
История
немецкой
литературы.
В 5-ти т.-Т.3,
Т.4.- М., 19
66 	
3

	Романтична іронія, хи
мерна вигадка і реаль
ність в казці Е.Т.А.
Гофмана «Золотий 
горнець».	2	Жанрова
своєрідні
сть, пробле
матика, іде
йний зміст	Розробка
тез	Визначити
проблеми, да
дати їм
загальну
характерис
тику	Співбе
сіда	Берковский
Романтизм 
В Германии. –
Л, 1973
История
немецкой
литературы.
В 5-ти т.-Т.3,
Т.4.- М., 19
66 	
4	Англійський роман
тизм.  Романтичний 
тип творчості поетів.
 	4	Розвиток і 
періодиза
ція англій
ського ро
мантизму	Самостійне
вивчення
теми	Визначити
романтичний тип творчості
поетів
«озерної
школи» 	Усне 
опитування	Дьяконова Н.Я. Английский
 романтизм. 
Проблемы 
Эстетики. – 
М., 1978	
5	Змалювання внутрішнього розладу героя в романі у віршах Дж. Байрона «Дон Жуан».	2	 Поняття
 про лірич
ного героя
«Байроні
ний» герой
Роман у 
віршах	Самостійне
вивчення
теми	Визначити 
риси
героя-
романтика	Усне
опитува
ння	Павличко С.Д.
Дж.Байрон.
Життя і 
Творчість.-
К., 1988	
6	«Українська» та «східна» теми в творчості Дж. Байрона. Поема «Мазепа». Цикл «Східні поеми».	4	Ідейно-
тематич
ний зміст,
проблема
тика поеми	Написання
Конспекту	Визначити
художні
засоби, 
якими
користуєть
ся автор 
для переда
чі роман
тичної пое
тики циклу	Співбесі
да	Павличко С.Д.
Дж.Байрон.
Життя і 
Творчість.-
К., 1988
Неупокоева И.Г. Романтическая поэма І пол. ХІХ века. – М., 1971	
7	Національна своєрідність французького романтизму.	2	Головні
 Етапи
 розвитку	Написання
конспекту	Визначити 
особливо
сті худож
нього мето
ду францу
зьких пись
менників-
романтиків 	Співбесід
да	Реизов Б.Г.
Французский
исторический
 роман в эпо
ху романтиз
мА.-Л., 1958

	
8	Співчуття автора жертвам соціальної несправедливості у романі В.Гюго «Людина, яка сміється».	2	Компози
ція і 
сюжет
роману, 
проблема
тика твору
Антитеза 
як засіб
побудови
роману	Самостійне
вивчення
теми
	Проаналізуват
вати 
боротьбу 
двох світів
(доброго і 
злого) у
романі, 
визначити
реальні 
факти і їх
романтичне осмислення	Усне
опитува
ння	Наливайко 
Д.С.
 В.Гюго.
Життя і 
Творчість.-
К., 1976
Наливайко
Д.С., Шахова
Зарубіжна
література 
ХІХ ст.. Доба
Романтизму. –
К., 1997	
9	Проблема емансипації жінки в романах Жорж Санд: «Індіана», «Лілея».	4	Проблема е
еман сипа
ції, твор
чий стиль
романістки	Самостійне
вивчення
теми
	Проаналізуват
вати 
характер
 оповіді у
романі, 
образи 
жінок, дати
власну
 оцінку худ.
твору 
	Усне
опитува
ння	Наливайко
Д.С., Шахова
Зарубіжна
література 
ХІХ ст.. Доба
Романтизму.-
К., 1997	
10	Своєрідність романтичного конфлікту і образ романтичної героїні в дилогії Жорж Санд «Консуело», «Графиня Рудольштадт».	4	Поняття 
дилогії,
романтик
ний конф
лікт.	Написання конспекту	Визначити
 роль сис
теми 
образів, 
сюжету,
 композиції,
 та худож
ніх засобів
у їх єдності	Перевір-
ка 
конспектів	Наливайко
Д.С., Шахова
Зарубіжна
література 
ХІХ ст.. Доба
Романтизму.-
К., 1997	
11	А.Міцкевич – засновник і теоретик польського романтизму. Ідеї й образи поем «Дзяди», «Пан Тадеуш».	2	Жанр пое
ми, епос-
роман у
 віршах,
ідейний
зміст,
	Робота
З поемами
та критич
ними
статями	Робити
цілісний
ідейно-
художній
аналіз
творів	Усне
опитування
	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХЫХ века/ Под ред. Михальской Н.П.-М., 1991
	
12	А.Міцкевич і Україна. «Кримські сонети» Міцкевича.	2	Художні
ознаки
 циклу.
Образотво
рчо-вира
жальні 
засоби
мови	Ідейно-
художній
аналіз,
робота з 
підручником	Вміти
 Виразно
читати
художні 
твори. 	Усна
бесіда
за змістом
прочитаного	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХЫХ века/ Под ред. Михальской Н.П.-М., 1991
	
13	Національна своєрідність та естетичні принципи американського романтизму.	
2	Художні
 ознаки 
творів
америка
ського 
романтиз
му	Робота
З  критич
ними
статями	Визначити 
хронологічні 
межі періоди
зацію амери
канського 
романтизму. Представники. Особливості
 творчої 
манери.	Усне
опитува
ння	Ковалев Ю.В.»молодая Америка». – Л., 1971
Литературная история США. В 3-х т. Т.2, Т.3. – М., 1978	
14	В.Ірвінг – творець американської новели. «Книга шкитців».	2	Поглиблене
поняття 
про новелу,
 творча
 манера
 новеліста,
 особливос
ті америка
ської нове
ли.
	Написати
рецензію
	Проаналізуват
вати 
характер
 оповіді у
романі, 
визначити
біографіч
ні мотиви
у творі
	Перевір
ка
рецензій	Ковалев Ю.В.»молодая Америка». – Л., 1971
Литературная история США. В 3-х т. Т.2, Т.3. – М., 1978	
15	Образ ідеального романтичного героя в пенталогії про Шкіряну Панчоху Ф.Купера.	2	Поняття
пенталогія,
 ідеальний
романтик
ний герой 
	Скласти тести по змісту	Вивчення
теми і 
розробка
конспекту	Перевір-
ка 
тестів	Ковалев Ю.В.»молодая Америка». – Л., 1971
Литературная история США. В 3-х т. Т.2, Т.3. – М.,	
16	Тема всеперемагаючого кохання в романі Н.Готорна «Червона літера».	2	Тема, ідея,
 проблема
тика. Погли
блення по
няття про
 роман	Складання тез	Визначити
 роль сис
теми 
образів, 
сюжету,
 композиції,
 та худож
ніх засобів
у їх єдності	Перевірка
конспекту	Ковалев Ю.В.»молодая Америка». – Л., 1971
Литературная история США. В 3-х т. Т.2,
	
17	Христо Ботев – національний герой Болгарії, поет і публіцист. Демократичний характер поезії.	2	Жанри
 лірики.
Народна
 пісня, 
балада.	Написа
ння 
реферату	Визначити
жанрову
 своєрідність
 Лірики, її 
зв’язок з
 народною 
піснею,
 баладою.	Перевір
ка і захист
рефератів	
История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской Н.П.-М., 1991
	
18	Шандор Петефі – найкрупніший угорський поет. Казковий народний епос «Янош-витязь».	2	Соціально-
критичні,
політичні
вірші, 
патріотична
і пейзажна
лірика. 
Народний
 епос. 	Написання
Рефератів	Визначити
жанрову
своєрід
ність
твору, дати 
поглиблену характеристик
ку образу 
героя з народу	Перевірка
захист
рефера-
тів	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской Н.П.-М., 1991
	
19	Зб. «Книга пісень» Г.Гейне – один із найбільших здобутків німецької лірики.	2	Поняття
про фольк
лор, музич
ність,
 іронічність
 поезій	Розробка конспекту	Визначити 
композицію,
розкрити
 образну 
складність
віршів, 
ідейний зміст,
тематику.	Усна
бесіда
за змістом
прочитаного	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской Н.П.-М., 1991

Тематика самостійної роботи і методичні рекомендації до її виконання (Реалізм)

№
п/п	Теми для самостійного
вивчення
	К-ть
год	Опорні
знання	Вид
навчаль
них
завдань	Знання і
навички,
якими
необхідно
володіти 	Форма
контролю	Література	
1
	Італійська тема в творчості Ф.Стендаля. «Ваніна Ваніні» - ескіз до «Червоного і чорного».	2	Історична
 основа
 твору, 
суперечливі
 характери
 героїв, про
блематика.
	Самостій
не вивчен
ня теми	Визначити
історичну 
основу твору,
розкрити 
систему обра
зів ідейно-
тематичний
аналіз.	Усна
бесіда
за змістом
прочитаного	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской Н.П.-М., 1991
	
2	Романна творчість Ф.Стендаля: «Люсьєн Левен», «Пермський монастир».	4	Особливості
 творчого
методу,
 проблема
тика романів
	Написання
рефератів	Визначити
особливості
творчого
методу
письменника, 
новаторство 
у зображенні 
картин війни.
Проблематика
 Романів.	Перевірка
захист
рефератів	История зарубежной литераутры ХІХ в. / Под ред. Соловьевой Н.А.- М., 1991	
3	Проспер Меріме – майстер психологічної новели. Відображення корсиканських звичаїв у новелі «Матео Фальконе».	4	Жанр
психологіч
ної новели,
її витоки,
своєрідність
новел
Меріме,
стильова 
своєрідність.
	Самостійне
вивчення
теми
	Визначити
 жанрову і
 стильову
 специфіку 
творчості 
Меріме, пси
хологізм новел
інтерес до
 української і
російської 
історії і 
літератури.	Перевір-
ка 
конспектів	История зарубежной литераутры ХІХ в. / Под ред. Соловьевой Н.А.- М., 1991	
4	Історичний роман Проспера Меріме «Хроніка царювання Карла ІХ».	4	Жанр 
Історичного
 роману,
 поняття
 хроніка	Вивчення
теми і 
розробка
конспекту	Ідейно-художній
аналіз твору,
проблематика, система образів. 	Усна
бесіда
за змістом
прочитаного	История
 Зарубежной
 Литераутры
 ХІХ в. /
 Под ред.
 Соловьевой
 Н.А.- М.,
 1991	
5	Проблематика роману О.де Бальзака «Батько Горіо».	2	Поняття про
 твір-епопею,
 роман. Особ
ливості 
прози, наяв
ність в ній 
романтичних
 рис. Струк
тура і зміст.	Самостійне
вивчення
теми
	Визначити універсаль
ність задуму,
розмаїття
 тематики і
 проблематики
Гостра критик
 «влади золота»	Перевір-
ка 
конспектів	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской Н.П.-М., 1991
	
6	Глибина психологічного аналізу у творах Флобера: «Саламбо», «Проста душа», «Виховання почуттів».	6	Глибина
проникнення
 у внутрішній
 світ героїв. 
Трагікомічне
 в образах 
героїв	Вивчення
теми і 
розробка
конспекту	Визначити
 роль сис
теми 
образів, 
сюжету,
 композиції,
 та худож
ніх засобів
у їх єдності	Перевір-
ка 
конспектів	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской Н.П.-М.,1991	
7	Тема франко-пруської війни у новелах Гі де Мопассана: «Мадемуазель Фіфі», «Тітка Соваж», «Два приятелі».	4	Стислість, 
образна
насиченість, мовне багатство, 
 динамізм і
драматизм
 оповіді.
	Вивчення
теми і 
розробка
конспекту	Визначити 
сюжетну 
оригінальність і довершеність,
 тематичне
 розмаїття,
 виразність психологічних характеристик персонажів	Усна
бесіда
за змістом
прочитаного	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской Н.П.-М.,	
8	Соціальні контрасти і духовні конфлікти суспільства Англії в романі Ч.Діккенса «Пригоди Олівера Твіста».
	4	Жанр 
Соціального
Роману,
Його риси,
ідейний
зміст,
гуманізм, 
гумор,
 сатира, 
іронія у
 творах.	Робота
З текстами
та критич
ними
статтями	Робити
цілісний
ідейно-
художній
аналіз
твору	Усне
опитування
	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской Н.П.-М.,1991	
9	Тема дитинства і образ дитини в романах Ч.Діккенса «Холодний дім», «Девід Коперфільд»
	4	Поняття про
 прозу, епічні
 жанри. Еле
менти 
мелодрами в 
сюжетах, сен
сентиментальність автора у зображенні позитивних героївтименталь
ність. Щасли
ві кінцівки 
творів.	Самостійне
вивчення
теми
	Визначити
 головні типи
 героїв Діккенс
са, сентимент
тальність авто
ра у зображен
ні позитивних 
героїв. Авто
біографічні
мотиви у роз
критті теми
дитинства.	Перевір-
ка 
конспектів	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской Н.П.-М.,
1991	
10	Г.Лонгфелло – поет-романтик. Відображення фольклору американських індіанів у творчості. «Пісня про Гаявату».	2	Поняття і 
жанри 
фольклору,
 міфи амери
канських 
індіанців.	Самостійне
вивчення
теми
	Визначити
 роль сис
теми 
образів, 
сюжету,
 композиції,
 та худож
ніх засобів
у їх єдності. 	Перевір-
ка 
конспектів	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской  Н.П.-М.,
1991	
11	«Ярмарок суєти » У.Теккерея – «роман без героя».	2	Історичний 
роман, його проблематика
Поняття
«роман без 
героя».	Самостійне
вивчення
теми
	Простежити
еволюцію 
реалізму і 
світогляду 
письменника
в історичному
 романі,
 проблема 
«роману без
 героя».	Перевір-
ка 
конспектів	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской  Н.П.-М.,
1.	1991	
12	Європейська психологічна реалістична проза ХІХ ст. 	4	Творчий 
метод 
письменників-
реалістів, 
жанрове 
розмаїття, 
психологізм 
творів. 	Робота
З критичними статтями
	Дати загальну характеристик
ку оєвропейсь
кій психолог
гічній реаліс
тичній прозі
 ХІХ ст.	Усне
опитування
	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
	
13	Новаторський
характер лірики
 У. Уїтмена. Зб. «Листя
трави».
	4	Жанри лірики
Ідеї й образи
 поезії.
Особливості
 творчого
 методу поета.	Робота
З віршами
Самостійне
вивчення
теми
	Робити
цілісний
ідейно-
художній
аналіз
творів	Усне
опитування
	История зарубежной литературы  ХІХ в. / Под ред. Соловьевой Н.А.- М.,
 1991
	
14	Давній Єгипет у романі Болеслава Пруса «Фараон». 
	2	Історичний 
Роман.
Колорит 
Епохи в творі. 	Робота
З текстами
Самостійне
вивчення
теми
	Розкрити 
Художню
 Майстерність
 у відтворенні
 колориту дав
ньої епохи.
Проблематику т
Та сюжет 
Роману.	Усне
опитування
	История зарубежной литераутры  ХІХ в. / Под ред. Соловьевой Н.А.- М.,
 1991
	
15	Генрік Сенкевич – історичний романіст.
Роман «Хрестоносці».	4	Історичний 
Роман.
Колорит 
Епохи в творі	Робота
З текстами
Самостійне
вивчення
теми
	Визначити  
роль народу,
 його вождів і
 героїв у житті
держави за романом. Боротьба за 
незалежність
польського 
народу в 
романі.
	Усне
опитування
	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
	
16	Епоха імператорського Риму в романі Г.Сенкевича «Куди йдеш?»	2	Історичний 
Роман.
Колорит 
Епохи в творі	Самостійне
вивчення
теми
	Розкрити 
Художню
 Майстерність
 у відтворенні
 колориту дав
ньої епохи.
Проблематику т
Та сюжет 
Роману.	Перевір-
ка 
конспектів	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
	
17	Жанрова своєрідність «Фламандських легед» Ш.де Костера.	2	Поняття
Легенди,
Специфіка
Бельгійської
 літератури	Робота
З текстами
Самостійне
вивчення
теми
	Робити
цілісний
ідейно-
художній
аналіз
твору	Співбесіда	История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской  Н.П.-М.,
1991	
18	Клас морально-етичних проблем у романі Ш.Бронте «Джен Ейр».	4	Морально-
етичні пробле
ми, реалісти
ний роман, 
проблема вихо
вання і вплив
оточення на 
людину.
	Робота
З текстами
Самостійне
вивчення
теми
	Робити
цілісний
ідейно-
художній
аналіз
твору	Співбесіда	История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской  Н.П.-М.,
1991	
19	Жуль Верн – письменник-фантаст. Багатовікова популярність романів: «Діти капітана Гранта», «П’ятнадцятирічний капітан»	4	Фантастичний
роман, письменник-фантаст. Образи
відважних 
мандрівників,
гуманізм тво
рів.
	Робота
З текстами
Самостійне
вивчення
теми
	Розкрити 
Фантастичний
 Елемент і
гуманізм
творів письменника
Кмітливість,
 безкорисли
вість і людя
ність героїв 	Усне
опитування
	История зарубежной литераутры ХІХ в. / Под ред. Соловьевой Н.А.- М.,
 1991
	
20	Пригодницький роман Томаса Майн Ріда «Вершник без голови».
	2	Пригодниць
кий роман.
Особливості 
творчого
 методу пись
менника.
	Самостійне
вивчення
теми
	Особливості
 Сюжету
 Пригодницько
го роману, 
розкриття 
характерів 
головних
героїв. 	Перевір-
ка 
конспектів	История зарубежной литераутры ХІХ в. / Под ред. Соловьевой Н.А.- М.,
 1991
	
21	Всебічне зображення
 життя американського
 Півдня в романі «При
годи Тома Сойєра».
	2	Пригодниць
кий роман.
Своєрідність
Американського
Гумору і 
творчого
методу
письмен-
ника	Вивчення
теми і 
розробка
конспекту	Захоплюючий
 сюжет твору,
 знання пись
менником 
дитячої 
психології.
Дитяча без по
середність 
головних 
героїв.	Усна
бесіда
за змістом
прочитаного	Єременко О.В. Погляд у “темряву людського серця”// Всесвітня література. - №4.- 1999.-С.16-21.
Ж.Зарубіжна література. – 2004. - №.4. – с. 40
	
22	Тема рабства і торгівлі людьми в 
романі Гаррієт Бічер-Стоу «Хатина дядька Тома».
	4	Новизна теми,
 ідей. Своє рід
ність стилю 
письменниц.і	Написати реферат	Сполучені
 Штати у творі письменниці,
 головні герої
 твору.Висока
людяність, теми
справедливості
й насильства
в романі.	Захист 
рефератів	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История зарубежной литературы ХІХ века/ Под ред. Михальской  Н.П.-М.,1991	
23	Пристрасні пошуки краси в оточенні вульгарного буржуазного існування – стрижень збірки Ш.Бодлера «Квіти зла»	2	Поняття про
романтизм,
 символізм, 
його естетич
ні засади.
Ліричний 
Герой.
	Самостійне
вивчення
теми
	Робити
цілісний
ідейно-
художній
аналіз
творів	Усне
опитування
	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История 
Зарубежной
 Литературы
 ХІХ века/
 Под ред.
 Михальской
  Н.П.-М.,
1991
	
24	Уславлення в баладі Р.Л.Стівенсона 
«Вересковий трунок»
мужності і волелюбності людини.
	2	Поняття про
 баладу, 
поетичний 
ритм. Фольк
лорні
 традиції у
 творі.	Самостійне
вивчення
теми
	Робити
цілісний
ідейно-
художній
аналіз
творів	Усне
опитування
	История
всемирной
литератури
в 9 томах. –
М.,1994. – 
История 
Зарубежной
 Литературы
 ХІХ века/
 Под ред.
 Михальской
  Н.П.-М.,
1991
	
25	Гуманістичний пафос
 повісті Ч.Діккенса
 «Різдвяна пісня у 
прозі».	2	Поняття про
 пафос повісті
 особливості
 композиції,
 фантастичні
 елементи
 еволюцію
героя. 
Поняття про
 інтер’єр.
Сенс назви 
Твору.
Творчий 
метод
письмен-
Ника.
	Самостійне
вивчення
теми
	Розкрити 
Подорож
 Скруджа в
 різдвяну ніч
 у часі та 
просторі як
 можливість
 осягнути
 своє життя.
Причини
Деградації
Скруджа та
 його пере
родження.	Усне
опитування
	Зарубежной литераутрыХІХ в. / Под ред. Соловьевой Н.А.- М.,
 1991
	
26	Світ дитинства в романі М. Твена «Пригоди Гекльберрі Фінна».	2	Поняття про 
портрет,
 внутрішній
 світ героя.
 Своєрідність
 гумору.	Самостійне
вивчення
теми
	Витівки, ігри
 та пригоди 
героїв, їхні
 спроби само
ствердитися і протиставити
 себе світу
дорослих. 
Перехід від
 стихії гри до
 справжніх
 цінностей і
 вчинків.	Усне
опитування
	Зарубежной литераутрыХІХ в. / Под ред. Соловьевой Н.А.- М.,
 1991

27	Натуралістичне змалювання життя шахтарів у творчому доробку Е.Золя. «Жерміналь»	2	Поняття про
 Натуралізм, 
творчий 
метод
 письменника	Самостійне
вивчення
теми
	Проаналізуват
вати 
характер
 оповіді у
романі, 
визначити
головні
мотиви
творчості
	Усне
опитува
ння	Всесвітня  література та культура. – 2000. - № 5,7.
Ж. Всесвітня  література та культура. – 2001. - № 5
Ж. Всесвітня література. – 2001. - № 6. – с.41.

ІІІ.3. Контрольна робота і методичні рекомендації до її написання

Теми для домашньої контрольної роботи
з історії зарубіжної літератури ХІХ ст.
для студентів заочної форми навчання

Контрольна робота з історії зарубіжної літератури ХІХ ст. складається з теми і орієнтовних питань, які потрібно розкрити. Питання розраховані на перевірку фактичних знань студентів з даного курсу.

ТЕМА 1. Романтизм як художній напрямок
Визначення поняття «романтизм», його витоки та естетичні засади. Особливості романтизму. Багатство і складність літератури романтизму. Найвидатніші представники мистецтва романтизму. Романтизм і мода.
Література
Берковський Н.Я. Романтизм в Германии. – Л., 1973
Напрямки літератури // Всесвітня література. – 1998. № 2, 11 Відродження – 1994. - № 3.
Николюкин А.Н. Американський романтизм и современость. – М., 1968.
Французька література ХІХ ст. // Відродження – 1994. № 4

ТЕМА 2. Сатирико-метафоричний зміст казки-новели Е.Т.А. Гофмана «Малюк Цахес на прізвисько Цінобер»
Іронічне   зображення   буржуазно-філістерського   світу   ї   сили   грошей.   Засоби характеристики негативних явищ. Роль фантастики, карикатури, гротеску та інших художніх засобів при створенні сатиричних  образів (Цахеса, князя  Пафнутія, барона Протекстатуса фон Мондштейна, професора Моша Терпіна) і ситуацій. В Белінський, Г.Гейне про  особливості сатири Гофмана.
Література
Белинский В.Г.О детских книгах. -Полн. Собр. Соч. в 9-ш т -М.. 1978,Т.З.-С.66 -67.
Гейне Г.Романтическая школа, -Поли,собр.соч. в 12-ти т.-М.-Л.,1936, Т.7.-С.242 -243.
Лотоцька P.O. Урок у запитаннях і відповідях (До вивчення творчості Е.Т.А.Гофмана)/ /Всесвітня література - 1998 .- №1.
Пона Л.М. «І все його існування - відчуття глибоко незбориного боно». Вивчення творчості Е.Т.А.Гофмана // Зарубіжна література. - 1998. -№ 6.

ТЕМА 3. Національно-визвольний рух в поемі Д.Байрона Паломництво Чайльд Гарольда»
Місце ліро-епічної поеми в творчості Байрона, її проблематика і ідейна спрямованість, романтичний пафос. Проблема особистості і її зіткнення з суспільством. Ставлення Чайльд Гарольда до визвольної боротьби народів. Узагальнюючий образ героя -народного борця. Ідейно-художнє новаторство поеми.
Література
Дубашинский И.А.Поэма Байрона «Паломничество Чайльд Гарольда» - Рига, 1975.
Дьяконова Н.Я.Лирическая поэзия Байрона. - М.,1975.
Самарин P.M.Зарубежная литература -М.Д 978.

ТЕМА 4. Провідні мотиви творчості Байрона
Аналіз творів «Душа моя похмура», « Валтасарове видіння», «Прометей». Тематична і проблематична своєрідність лірики Байрона, риси   байронізму. Ідейно -художнє новаторства поета.
Література
Дьяконва Н.Я. Лирическая поэзия Байрона. -М, 1975. Дьяконова Н.Я.Английский романтизм. - М.,!978. Кургинян М.С.Джордж Байрон. Критико - биографический очерк. - М.Л 958.

ТЕМА 5. Своєрідність історичного роману В.Скотта «Айвенго»
Принцип побудови сюжету через два плани - історичний і особистий. Доля вигаданих героїв (Айвенго, Ровени,Ребекки, Рицаря Храмовика, Бріана де Буагільбер ) і історичних ( Ричарда 1). Конфлікт роману. Місце народу і його ватажків. Засоби створення історичного і національного колорита, найбільш характерні прийоми художнього змалювання характерів і ситуацій.
Література
Вельский А.Вальтер Скотт -М., 1958. -С.28-34.
Реизов Б.Г.Творчество Вальтера Скотта. -М.Д965.
Пирсон X.Вальтер Скотт. - М.,1983
Янчук О.Д-Відстикшатй свої знання, як лнцар честь (Урок - лицарський турнір   за романом В.Скотта «Айвенго») // Всесвітня література. – 1998. № 3

ТЕМА 6.   Композиційна роль   образа   Собора Паризької Богоматері в однойменному романі В.Гюго.
Розмаїття описів Собору в романі як своєрідне втілення в камені генія і
загального таланту народу. Символ влади релігії над людьми. Собор – композиційний центр, навколо якого відбуваються дії і  персонажі роману (Есмеральда, Клод Фроляо, Квазімодо)
Література
Евнина Е.М.Виктор Гюго .-  М.,1976
Самарин Р.М. Зарубежная література. – М., 1978
Трескунов М.С.Виктор Гюго. - Л., 1969.

ТЕМА 7. В. Гюго «Собор паризької Богоматері» - романтичний  історичний роман.
Особливості   романтизму  і   новаторство  Гюго.   Відмінність  історичного  роману В. Г'юго  від В. Скотта. Антитеза як  основний  прийом  побудови  твору.  Ставлення Клода Фроло, Феба і Квазімодо до Есмеральди -     уособлення трьох типів кохання.
Література
Евнина Е.М. В. Гюго. – М., 1976
Самарин P.M. Зарубежная литература. – M 1978
Трескунов М.С. В.Гюго – Л. 1969

ТЕМА 8. Романтичний портрет і прийоми його створення в романі В.Гюго «Собор Паризької Богоматері»
Аналіз портретів Квазімодо» Есмеральди, Клода Фролло,  Феба    де Шатопера як вони побудовані , яку роль в портретній характеристиці грає гротеск, гіпербола, контраст, екзотична деталь, метафора, в чийому сприйнятті подається портрет, як портрет співвідноситься з  особливостями  характеру зображення героя, його соціальною належністю і моральним обліком. 
Література
Евнина Е.М. Викттор Гюго – M. 1976 
Самарин P.M. Зарубежная литература, - М.. 1976.

ТЕМА 9. Патріотичний ідеал і художні засоби його розкриття я в поемі А. Міцкевича «Гражина».
Образ Гражини.  Образи Літавора і Римвіда. Особливості художнього враження патріотичної теми: використання народних сказань,  фрагментарність композиції, романтика характерів, прийоми контрастів, введення драматичних ситуацій і винятковість особливої долі Гражини.
Література
Зарубіжна література в навчальних закладах - !998.-№4.- С.4-5.
История польской литературы. М. – 1968. Т. 1
Стахеев Б.Ф. Адам Мицкевнч Вступ. Ст. - В кн. Адам Мицкевич. Стихотворения. Поеми. – М., 1968Яструн М. Міцкевич. – М., 1963

ТЕМА І0. Новели Е. По і своєрідність детективного жанру.
Аналіз новел «Вкрадений жук», «Вбивство на вулиці Морг». Хід логічних роздумів над явищами звичайної реальності. Образ Огюста Дюпона. Художні засоби, властиві стилю По-новеліста: контраст комічного і жахливого, наукова вірогідність, поетична образність описів, присутність фантастики, складана інтрига, напруженість і драматизм розповіді, незавершеність «логічних оповідань».
Література
Аллен Г. Е. По. – М., 1984.
Ковалев Ю.В. Э По. Новеллист и поэт. – Л., 1984.

ТЕМА  11. Оповідання Е.По «Золотий жук» (Ідейно-естетичний аналіз).
Тема пошуку скарба. Побудова  сюжету оповідання. Місце в композиції оповідання образа Леграна. Побудова ним ланцюга послідовних логічних  роздумів, які допомагають вгадати місце, де сховано скарб. Роль оповідача в детективній лінії твору. Місце золотого
жука в композиції оповідання. Тематична і художня своєрідність оповідання.
Література
Боброва M.R Романтизм в американской литературе XIX века. - М. 1972
Ковалев Ю.В. Эдгар По. Новеллист    и    поэт. - Л. 1984

ТЕМА 12. Головна проблема збірки віршів У.Уїтмена «Листя трави» 
Основна проблематика книги.  Своєрідність новаторської поетичної форми віршів. Особливості поетики Уїтмена: ораторські  інтонації, запитування, відмова від рими; ритмічне розмаїття вірша, Провідні  теми та мотиви збірки. «Пісня про себе» - програмовий твір поета.
Література
Венедиктова Т.Д. Поэзия Уолта Уитмена- М. 1982

Старцев А.И. От Уїтмена до Хемингуея. – М., 1972
Чуковський К. Мой Уїтмен. Его жизнь и творчество. – М., 1969.
Мацапура В.І. «Друже мій, це не книга, доторкнувшись до неї, ти доторкнувся до людини». Поезія Уолта Уїтмена . 10 клас. // Зарубіжна література – 1996. - № 6.

ТЕМА 13. Особливості конфлікта, характерів, проблема жанра новели Ф. Стендаля «Ваніна Ваніні».
Своєрідність сюжету. Конфлікт зіткнення особистих і суспільних інтересів. Образи Ваніні Ваніні і П. Міссірілі. Вирішення проблеми вибору між революцією і коханням. Трагізм фіналу. 
Література.
Реизов Б.Г. Стендаль Художественное творчество. – М., 1978.
Французкий роман ХІХ века. – М., 1976
Фриз Я.В. Стендаль. Очерк жизни и творчества. – М., 1968.

ТЕМА 14. Сатиричне зображення діяльності церкви в романі Ф. Стендаля «Червоне і чорне».
Місце антиклерикальних епізодів в центральному конфлікті роману. Роль церковної кар’єри Ж. Сореля в його трагічному зіткненні з суспільною атмосферою Франції, залежність долі молодого честолюбця від втручення в неї янсеніста пірара, роль церковників в історії любові Луїзи де Регаль до Жюльєна Сореля. Створення типічних  характерів представників церкви (єзуїт Фрилер, абат Шелан, ректор семінарії в Безансоні Пірар). Роль антиклерикальних епізодів і образів ку вирішенні провідної теми і основної проблематики роману.
Література
Реизов Б.Г. Стендаль Художественное творчество. – М., 1978.
Французкий роман ХІХ века. – М., 1976
Фриз Я.В. Стендаль. Очерк жизни и творчества. – М., 1968.

ТЕМА 15. Характеристика головних героїв в романі Стендаля «Червоне і чорне».
Значення образів Луїзи де Регаль і Матільди де  Ла Моль в розкритті конфлікту особистості  з суспільством. Розкриття образу Жюльєна Сореля. Художні прийоми зображення образів основних героїв.
Література
Реизов Б.Г. Стендаль Художественное творчество. – М., 1978.
Французкий роман ХІХ века. – М., 1976
Фриз Я.В. Стендаль. Очерк жизни и творчества. – М., 1968.

ТЕМА 16.  Прикмети епохи в духовному обліку і вчинках Жюльєна Сореля – героя роману Стендаля «Червоне і чорне».
Соціальне походження героя, відбиття його на характері і долі героя. Уявлення про щастя, засоби досягнення його, причини поразки. Важливі риси характеру. Поєднання індивідуального і типічного в характері Ж. Сореля. Зміна духовного обліку героя на різних етапах життя. 
Література
Реизов Б.Г. Стендаль Художественное творчество. – М., 1978.
Французкий роман ХІХ века. – М., 1976
Фриз Я.В. Стендаль. Очерк жизни и творчества. – М., 1968.

ТЕМА 17. Образи графині де Ресто і Фанні Мальво в повісті О. Бальзака «Гобсек».
Характеристика героїнь, виділення в їх поведінці і обліку типового. Проблема ідейного смислу цього контрасту. Художній прийом, використаний автором для зображення героїнь. Роль інтер’єра, портрета і побутових деталей в створенні характерів. 
Література
Єлизарова М. Бальзак . – М., 1951
Кучборская Е.П. Творчество Бальзака – М., 1970
Пузиков А.И. Бальзак Критико-биографический очерк – М., 1977.
Реизов Б.Г. Бальзак – Л., 1960
Чичерин А.В. Произведения О.Бальзака «Гобсек» и «Утраченные иллюзии» - М., 1982.

ТЕМА 18  Влада золота та її філософія в повісті Бальзака «Гобсек»
Гобсек  - втілення влади золота. Вузлові моменти його життя. Історія формування світогляду, розкриття його соціального греда. Деградація особистості. 
Література 
Єлизарова М. Бальзак . – М., 1951
Кучборская Е.П. Творчество Бальзака – М., 1970
Пузиков А.И. Бальзак Критико-биографический очерк – М., 1977.
Реизов Б.Г. Бальзак – Л., 1960

ТЕМА 19. «Книга пісень» Г.Гейне – видатне явище німецького романтизму. 
Аналіз віршів «Чому троянди немов неживі», «Вечірні промені ясні», «Вмирають люди і роки», «Хотів би я в слово єдине…», «Коли розлучаються двоє…»,  «Не знаю, що сталось зі мною». Любо – першооснова життя.
Література
Гиджеу С. Г. Гейне – М., 1964.
Гиджеу С Лирика Г.Гейне – М., 1983
Стадников Г. Г. Гейне : Книга для учащихся – М., 1984

ТЕМА 20. Критика буржуазно-міщанського середовища в романі Г. Флобера «Пані Боварі».
Життя подружжя Боварі в Іонвілі: соціальний образ і класова ієрархія всієї буржуазної Франції. Суспільна атмосфера міста, роз’єднання і егоїзм його мешканців. Соціально-психологічний аналіз образа аптекаря Оме – типового представника провінційної верхівки, яка досягала успіхів. Ема Боварі на фоні провінційного життя. 
Література
Дынник В. Писатель и жизнь – М., 1965
Иващенко А.Ф. Г. Флобер М., 1955.
Реизов Б.Г. Творчество Флобера – М., 1955

ТЕМА 21. Образ Шарля Боварі в ідейному задумі і композиції роману Г. Флобера «Пані Боварі».
Роль Ш. Боварі в загальній структурі Романа. Його подвійність – з одного боку, - представник ненависного автору буржуазно-міщанського середовища, а з іншого, має високі духовні якості. Контраст зіставлення чоловіка і дружини. Роль фінального розділу роману, його вплив на загальну композицію твору.

Література
Дынник В. Писатель и жизнь – М., 1965
Иващенко А.Ф. Г. Флобер М., 1955.
Реизов Б.Г. Творчество Флобера – М., 1955

Теми для домашньої контрольної роботи
з історії зарубіжної літератури  кін. ХІХ – поч. ХХ ст.
для студентів заочної форми навчання

ТЕМА  1.  Основні риси творчого методу й індивідуального стилю Г.Аполлінера.
Літературна творчість Г.Аполлінера у колі модерністських течій. Сюрреалізм. Головне завдання напряму, визначальні риси, тенденції  відображення життя. Загальна характеристика збірок «Алкоголі», «Каліграми». Визначити особливості світобачення поета. З’ясувати, в чому полягає новаторство Г.Аполлінера. 
Література
Богословский В.Н., Гражданская З.Т. История зарубежной литературы 1917 – 1943гг. – М., 1969
История зарубежной литературы конца ХІХ – начала ХХ века. Курс лекций под редакцией М.Е.Елизаровой, Н.П.Михальской. – М., 1970  
Волощук Є.В. Г.Аполлінер і розвиток французької європейської авангардистської поезії. (До вивчення його творчості)// Всесвітня література. 2003. - № 10. – с. 41 – 48
Мележик В. Таємниця народження поезії. Урок-дослідження за творчістю Г.Аполлінера// Зарубіжна література. – 2003. - № 6. – с. 36 - 43 

ТЕМА  2.  «Поетичне мистецтво» П.Верлена -  віршований маніфест символізму.
Визначити філософсько – естетичні засади європейського символізму. Розкрити характерні риси імпресіонізму в поезії П.Верлена.  Характеристика «Поетичного мистецтва». Виклад естетичних поглядів поета на мистецтво слова. Провідні мотиви верленівської поезії – «пейзажність душі»; їх художня своєрідність та насиченість символами. Аналіз віршів «Осіння пісня», «В серці і сльози, і біль» та ін. особливості творчості П.Верлена.
Література
Зарубіжна література ХХ століття/ за ред. Ніколенко О.М., Хоменко Н.В.
Богословский В.Н., Гражданская З.Т. История зарубежной литературы 1917 – 1943гг. – М., 1969
История зарубежной литературы конца ХІХ – начала ХХ века. Курс лекций под редакцией М.Е.Елизаровой, Н.П.Михальской. – М., 1970  

ТЕМА   3.    Нові засади бачення й зображення людини у поезії В.Вітмена
В.Вітмен – визначний американський новатор поезії. Відображення філософської теорії трансценденталізму у поезіях В.Вітмена. Історія створення, специфіка назви, проблематика та структура збірки «Листя трави». Провідні мотиви поезій, творче кредо В.Вітмена. «Пісня про себе» - поетичний маніфест автора. Основа збірки – філософська думка про природну рівність людей. Поняття про верлібр. Вплив Творчості В.Вітмена на подальший розвиток світової поезії.
Література
Богословский В.Н., Гражданская З.Т. История зарубежной литературы 1917 – 1943гг. – М., 1969
История зарубежной литературы конца ХІХ – начала ХХ века. Курс лекций под редакцией М.Е.Елизаровой, Н.П.Михальской. – М., 1970  

ТЕМА   4.   Структура, основний стрижень та символічне підґрунтя змісту збірки Ш.Бодлера «Квіти зла»
Поетичне мистецтво Ш.Бодлера – найоригінальніший і найдосконаліший зразок французької літератури ХІХ століття. Герой поета – дисгармонійна особистість без віри, ідеалів, із втраченим романтичним сприйняттям дійсності. Проблема взаємин Краси і Зла. Роль «Діалогу з Данте». Історія створення, цикли збірки, їх загальна характеристика. Проблема митця та його місця у суспільстві в поезії «Альбатрос». Розуміння Бодлером призначення, ролі краси на прикладі поезії «Гімн красі». Особливості індивідуального стилю Ш.Бодлера.
Література
Богословский В.Н., Гражданская З.Т. История зарубежной литературы 1917 – 1943гг. – М., 1969
История зарубежной литературы конца ХІХ – начала ХХ века. Курс лекций под редакцией М.Е.Елизаровой, Н.П.Михальской. – М., 1970  
Вітко М.І., Бохтін М. Перше завдання – зрозуміти твір так, як розумів його автор (Урок проблемного аналізу поезії «Падло»// Всесвітня література. – 2003. - № 12. – с. 32 -33
Межанов К. Альбатрос на крыльях Духа, или Садовник в саду «Цветов зла». Эссе  о Ш.Бодлере// Зарубіжна література. – 2004. - №2. – с. 54 - 60 

ТЕМА   5.     Ілюзійне підґрунтя поезій А.Рембо
Засоби зображення, емоційне підґрунтя творів. Особливості зображення в них матеріальних речей та динамізму природного життя. «Голосівки», «П’яний корабель», «Моя циганерія» та інші твори як яскраві зразки символістського пошуку «відповідності різних проявів, багатства асоціацій».  Змалювання духовних поривань ліричного героя – відщепенця й мандрівника у поезії «П’яний корабель». Естетичні погляди поета.
Література
Богословский В.Н., Гражданская З.Т. История зарубежной литературы 1917 – 1943гг. – М., 1969
История зарубежной литературы конца ХІХ – начала ХХ века. Курс лекций под редакцией М.Е.Елизаровой, Н.П.Михальской. – М., 1970  

ТЕМА   6.   Поетична спадщина С.Малларме
Теоретичні ідеї символізму С.Малларме. спроба митця створити «поезію відсутності». Загальна характеристика збірок «Нові вірші», «Поезії на випадок». Символічний зміст поезій «Лебідь». Захоплення С.Малларме так званими «віршами на випадок». Спроба митця опоетизувати порожнечу у поезії «Дар поезії».
Література
Богословский В.Н., Гражданская З.Т. История зарубежной литературы 1917 – 1943гг. – М., 1969
История зарубежной литературы конца ХІХ – начала ХХ века. Курс лекций под редакцией М.Е.Елизаровой, Н.П.Михальской. – М., 1970  

ТЕМА    7.    Авангардистські й модерністські тенденції в поезії на початку ХХ століття.
Визначення понять «модернізм», «авангардизм». Витоки та естетичні засади модернізму. Широкий спектр літературних течій та їхніх художніх програм. Найвизначніші представники. Нові засади і форми поезії  початку ХХ століття.
Література
Богословский В.Н., Гражданская З.Т. История зарубежной литературы 1917 – 1943гг. – М., 1969
История зарубежной литературы конца ХІХ – начала ХХ века. Курс лекций под редакцией М.Е.Елизаровой, Н.П.Михальской. – М., 1970  

ТЕМА    8.    Моріс Метерлінк – творець символічної драми.
Символізм у театральному мистецтві Європи кінця ХІХ – початку ХХ століття . Роль Метерлінка у становленні «нової драми». Метерлінк і Станіславський. Трактат «Скарби покірливих» - естетичні погляди М.Метерлінка. «Сліпці» - теоретичні роздуми про драму. Філософська п’єса- феєрія «Синій птах» - бажання письменника збагнути природу людини та її місце у житті.
Література
Богословский В.Н., Гражданская З.Т. История зарубежной литературы 1917 – 1943гг. – М., 1969
История зарубежной литературы конца ХІХ – начала ХХ века. Курс лекций под редакцией М.Е.Елизаровой, Н.П.Михальской. – М., 1970  

  	ТЕМА    9.   Натуралізм як художній напрямок.
Естетична основа натуралізму, його філософські засади та головні принципи. Спорідненість із реалізмом. Спільне та відмінне. Е.Золя як теоретик і практик натуралізму. Структура циклу «Ругон - Маккари»; проблематика, поетика, проблема творчого методу, розробка нових художніх прийомів.
Література
Богословский В.Н., Гражданская З.Т. История зарубежной литературы 1917 – 1943гг. – М., 1969
История зарубежной литературы конца ХІХ – начала ХХ века. Курс лекций под редакцией М.Е.Елизаровой, Н.П.Михальской. – М., 1970  

ТЕМА 10.  Сюрреалізм – одна із найзначніших авангардистських течій у французькій  і світовій літературі. 
«Маніфест сюрреалізму» А.Бретона. Переорієнтація поезії на «глибинні психічні механізми», на «надреальність», що відкривається в підсвідомому. «Автоматичне письмо» як засіб «реального функціонування думки» і вивільнення її від контролю розуму. Спонтанність і несподіваність образів, що виринають із підсвідомого. Поль Елюар один із провідних поетів французького сюрреалізму. Еволюція  творчості митця. Ліричний характер його сюрреалістичної поезії. Лірика Елюара періоду Опору («Свобода»). Аналіз поезій «Мова», «Земля вся синя», «Ми є».
Література
Богословский В.Н., Гражданская З.Т. История зарубежной литературы 1917 – 1943гг. – М., 1969
История зарубежной литературы конца ХІХ – начала ХХ века. Курс лекций под редакцией М.Е.Елизаровой, Н.П.Михальской. – М., 1970  

ІІІ. 4. Коригуючи матеріали: тести, орієнтовні запитання для заліку та іспиту					

Питання до заліку з історії зарубіжної літератури 
І пол. ХІХ ст.  (Романтизм)                                                                  
1.	Історичні передумови виникнення романтизму.
2.	Різноманітні течії романтизму.
3.	Характерні риси романтизму.
4.	Романтизм як художній метод ХІХ ст.
5.	Романтизм як художній напрямок ХІХ ст.
6.	Життя і творчість В.Скотта. Створення жанру історичного роману.
7.	Характеристика творчості Жорж Санд.
8.	Життєвий і творчий шлях Жорж Санд.
9.	Історія написання роману В.Гюго "Собор Паризької Богоматері".
10.	Композиційна роль Собору в романі В.Гюго "Собор Паризької Богоматері".
11.	Антиклерикальна ідея роману В.Гюго "Собор Паризької Богоматері".
12.	Образ Квазімодо ( за романом В.Гюго "Собор Паризької Богоматері").
13.	Образ Есмеральди ( за романом В.Гюго "Собор Паризької Богоматері").
14.	Характеристика творчості Гофмана.
15.	Життєвий і творчий шлях Гофмана.
16.	Натаніель Готорн і його час.
17.	Зіставлення сюжетно-композиційного плану міфу про Мідаса і казки Готорна "Золото царя Мідаса". Ідея казки.
18.	Характеристика творчості В.Гюго.
19.	Життєвий і творчий шлях В.Гюго.
20.	Байрон  і Україна.
21.	Втілення найкращих рис народу в образах Гурта, Вамби, розбійників Робін Гуда (за романом В.Скотта "Айвенго").
22.	Жіночі образи в романі В.Скотта "Айвенго".
23.	Айвенго - шляхетний лицар (за романом В.Скотта "Айвенго").
24.	Епоха правління Річарда І в романі В.Скотта "Айвенго".
25.	Зображення норманських завойовників в романі В.Скотта "Айвенго".
26.	Новелістика Е.По.
27.	Психологічні новели Е.По.
28.	Художні особливості новел Е.По.
29.	Протиставлення творчої людини і бездуховного філістера (за казкою Гофмана "Крихітка Цахес...").
30.	Характеристика поезії Дж. Байрона "Прометей".
31.	"Логічні" новели Е.По. Характеристика новели "Вбивство на вулиці Морг".
32.	Суттєві особливості "логічних" новел і детективної літератури.
33.	Чим схожі і чим відрізняються романи В.Гюго і В.Скотта?
34.	Чому Прометей має бути взірцем для всіх, хто прагне захистити свій народ, здобути для нього волю?
35.	Як в романі В.Скотта "Айвенго" поєднуються два плани - історичний і особистий?
36.	Чим схожі і чим відрізняються два Мідаси (за міфом і казкою Готорна)?
37.	Яким творчим методом написано роман "Собор Паризької Богоматері"? Доведіть своє твердження.
38.	Чи можна "Собор Паризької Богоматері" Гюго вважати історичним романом?
39.	Назвіть ті сцени казки "Малюк Цахес", які ви читали з найбільшим інтересом. Чому?
40.	Яку позицію в казці "Малюк Цахес" займає автор?
41.	Яке значення для розвитку світової літератури мала творчість В.Скотта?
42.	Чи цікаво вам було читати новели Е.По? Які почуття вони у вас викликали?
43.	Який головний метод Леграна?
44.	Який головний метод Дюпена?
45.	Доповніть печатний ряд детективів: Дюпен, Легран,  Едгар По, ... , які стоять на варті загального порядку?

Питання до іспиту з історії зарубіжної літератури
Теоретичні 
1.	Критичний реалізм у французькій літературі XIX століття.
2.	Проспер Меріме – представник критичного реалізму у Франції.
3.	Розвиток французького реалістичного роману  XIX століття, його характерні ознаки.
4.	Ф.Стендаль – майстер французького реалістичного роману.
5.	Панорама суспільного життя Франції часів Реставрації у романі Стендаля “Червоне і чорне”.
6.	Життя і творчість О. де Бальзака. О. де Бальзак і Україна.
7.	 Задум і обґрунтування О. де Бальзаком змісту та структури “Людської комедії”.
8.	Проблема життєвих цінностей і людських пристрастей у повісті О. де Бальзака “Гобсек”.
9.	Г.Флобер – викривач буржуазно-обивательського середовища.
10.	Ч.Діккенс – видатний англійський романіст XIX століття. Витоки творчості Ч.Діккенса.
11.	Історія написання та проблематика роману  Ч.Діккенса “Домбі і син”.
12.	Показ Ч.Діккенсом деградації особистості у “Різдвяній пісні у прозі”.
13.	Історія створення та ідейно-тематичний аналіз роману Г.Флобера “Пані Боварі”.
14.	Загальна характеристика новелістики Гі де Мопассана: “Сімонів батько”, “Пампушка”, “Два товариші”.
15.	Характеристика англійської реалістичної літератури XIX століття.
16.	Художній світ Вільяма Теккерея.
17.	“Ярмарок суєти” В.Теккерея – “роман без героя”.
18.	Філософська течія трансценденталізму: витоки, характерні риси, представники.
19.	Уолт Уїтмен – поет-трансценденталіст.
20.	Збірка  У.Уїтмена “Листя трави”: назва, побудова, провідні мотиви, образ ліричного героя.
21.	Течія натуралізму у французькій літературі 19 століття, її характерні риси.
22.	Е.Золя – теоретик натуралізму в художній літературі.
23.	Шарль Бодлер – предтеча символізму, його життєвий шлях.
24.	Збірка Ш.Бодлера “Квіти зла” – вияв протиставлення Добра і Зла, символічний зміст поезій збірки.
25.	Особливості розвитку літератури кінця 19- початку 20 століття.
26.	Поняття модернізму та авангардизму, їх особливості та течії.
27.	 Загальна характеристика творчості французьких поетів-символістів.
28.	Філософські питання про сенс життя і всемогутність людини у п’єсі М.Метерлінка “Синій птах”.

Практичні та творчі
1.	Визначте характерні особливості новелістики Проспера Меріме.
2.	Подумайте, з ким із героїв світової літератури можна порівняти Гобсека. Чи можна цей образ назвати вічним?
3.	Поясніть назву роману Ф.Стендаля “Червоне і чорне”.
4.	Порівняйте образи Кармен і Хосе (за новелою П.Меріме “Кармен”).
5.	Подумайте, чим відрізняється новела XIX століття від новели доби Відродження.
6.	Поясніть назву підзаголовка роману Г.Флобера “Пані Боварі”.
7.	Проблематика роману Ф.Стендаля “Червоне і чорне”.
8.	Подумайте, яке авторське ставлення до Гобсека. Як оцінюєте цього героя ви?
9.	Порівняйте образи Гобсека і Скруджа. Чим вони схожі і чим відрізняються?
10.	Дайте визначення напрямку реалізму, в чому його суть, які його основні риси?
11.	Подумайте, чи можна назвати повість “Гобсек” ключовим твором “Людської комедії” О. де Бальзака.
12.	Доведіть, що роман Ф.Стендаля “Червоне і чорне” є реалістичним.
13.	Образ Жюльєна Сореля у зіткненні з дійсністю (за романом Ф.Стендаля “Червоне і чорне”).
14.	Визначте характерні особливості французького реалістичного роману XIX століття.
15.	Подумайте, в ім’я чого Гобсек немилосердно мучить людей? Чи є в нього будь-які ідеали?
16.	Подумайте і поясніть, яка роль фірми “Домбі і син” у композиції роману Ч.Діккенса і в долі головних героїв.
17.	Покажіть схематично розвиток літературного процесу XIX- поч. XX століття.
18.	Подумайте, які суспільно-політичні події вплинули на французьку культуру XIX століття.
19.	Подумайте, чи логічним буде таке поєднання: В.Скотт, В.Гюго, Жорж Санд, Ф.Стендаль. Відповідь обґрунтуйте.
20.	Охарактеризуйте образ Кармен (за новелою П.Меріме “Кармен”).
21.	Дайте тлумачення поняттю “боваризм”.
22.	Дайте тлумачення підзаголовку “Провінційні звичаї” з роману “Пані Боварі” Г.Флобера.
23.	Простежте етапи деградації лихваря Гобсека за однойменною повістю О.де Бальзака.
24.	Охарактеризуйте ставлення героїв (подружжя Луазо, Карре-Ламадон, де Бревіль, Корнюде, черниці) до Пампушки (за новелою Гі де Мопассана).
25.	Виділіть епізоди переродження Скруджа як реакцію на осмислення свого життя (Ч.Діккенс “Різдвяна пісня у прозі”).
26.	Виділіть художні особливості творчості У.Уїтмена.
27.	Поясніть назву збірки Ш.Бодлера “Квіти зла”.
28.	Поясніть назву збірки У.Уїтмена “Квіти зла”.
29.	Доведіть, що “Голосівки” А.Рембо – новий етап у розвитку світової поезії.
30.	Зробіть ідейно-тематичний аналіз поезії П.Верлена “Осіння пісня”.
31.	Подумайте, яку мету переслідує Ф.Стендаль, використовуючи в романі “Червоне і чорне” мову символів.
32.	Поясніть, який зміст вкладає Жульєн Сорель в поняття “прокласти дорогу” на різних етапах свого просування по соціальній драбині.
33.	Доведіть, аналізуючи роман Г.Флобера “Пані Боварі”, що маленьке провінційне місто зберігає соціальну структуру і класову ієрархію всієї буржуазної Франції.
34.	Подумайте, чи можна назвати диліжанс символом (новела “Пампушка” Гі де Мопассана).
35.	Подумайте, з ким із героїв світової літератури можна порівняти Гобсека? Чи можна цей образ вважати вічним?
36.	Обміркуйте, як через сімейні відносини розкривається характер взаємин людей у буржуазному суспільстві (за романом Ч.Діккенса “Домбі і син”).
37.	Подумайте, як в описі будинку-фортеці Домбі (на початку і в кінці роману) передано зміни долі (за романом Ч.Діккенса “Домбі і син ”).
38.	Обміркуйте, чим пояснити те, що в назву повісті про Різдво винесено слово “пісня” (Ч.Діккенс “Різдвяна пісня в прозі”).
39.	Подумайте, яке авторське ставлення до Емми Боварі. Як оцінюєте цю героїню ви?
40.	Порівняйте образи Леона і Родольфа (роман Г.Флобера “Пані Боварі”).
41.	Подумайте, яке авторське ставлення до Пампушки. Як оцінюєте поведінку цієї героїні ви?
42.	Виділіть причини трагізму Емми Боварі.
43.	Охарактеризуйте зв’язок О. де Бальзака і України.
44.	Виділіть і охарактеризуйте структурні частини “Людської комедії” О.де Бальзака.
45.	Охарактеризуйте риси трансценденталізму як напрямку літератури.
46.	Охарактеризуйте поезію зі збірки У.Уїтмена “Листя трави” (на вибір).
47.	 Поясніть, як Е.Золя використовує риси натуралізму у своєму романі “Жерміналь”.
48.	Визначте особливості збірки Ш.Бодлера “Квіти зла”.
49.	Дайте визначення поняттям “модернізм” та “авангардизм”, виділіть їх риси.
50.	Назвіть течії модернізму та авангардизму.
51.	Подумайте, чим відрізняється новела В.Ірвінга та П.Меріме.
52.	Охарактеризуйте поезію У.Уїтмена “Пісня про себе”.
53.	Подумайте, як Ш.Бодлер протиставляє Добро і Зло у своїй збірці “Квіти зла”.
54.	Подумайте, в чому подібність і чим відрізняються романи В.Гюго і В. Скотта?
55.	 Визначте філософські мотиви п’єси – казки М.Метерлінка „Синій птах”.
56.	Визначте характерні риси натуралізму як напрямку французької літератури 19 століття.          

Тести 3-х рівнів

І рівень
Виконати тестову роботу:
1. Поняття «Література ХІХ століття» включає два напрямки у мистецтві:
	А) романтизм і критичний реалізм;
	Б) сентименталізм і критичний реалізм;
	В) натуралізм і романтизм.

2. Назва терміну романтизм вказує на зв'язок з:
	А) середніми віками;
	Б) античним періодом;
	В) Відродженням.

3.Термін романтизм походить з французького і означає:
	А) химерне, вибагливе;
	Б) реальне, справжнє;
	В) таємне, дивне, нереальне.

4.Суть романтизму:
	А) типовий герой у типових обставинах;
	Б) незвичайний герой у незвичайних обставинах;
	В) вигаданий герой у вигаданих обставинах.

5. Особливо яскравими були здобутки письменників-романтиків в жанрах:
	А) роману, ліричної поеми, фантастичної повісті;         
          	Б) роману, ліричної поеми, байки;
	 В) байки, ліричної поеми, поезії.

6. Засновником гротескно-фантастичної течії романтизму був:
	А) Гофман;
	Б) В.Скотт;
	В) Шеллі.

7.Важливе значення для становлення німецького романтизму мала творчість:
	А) Гете і Шіллера;
	Б) Гете і Гофмана;
	В) Гофмана і Міллера;

8. Німецький романтизм у своєму розвитку пройшов:
	А) 2 етапи;
	Б) 3 етапи;
	В) 4 етапи;

9. До німецьких романтиків належать:
	А) В. Скотт, Г.Гейне. Е.Т. А. Гофман;       
      	Б) Новаліс, Г.Гейне, Е.Т.А. Гофман;
	В) В.Скотт, Новаліс, Е.Т.А. Гофман.

10.Гофман поділяє своїх героїв на два типи:
	А) Позитивні і негативні;
	Б) Філістери і ентузіасти;
	В) Дворяни і селяни;

11. Події у казці «Золотий горщик» відбуваються у:
	А) Парижі;
	Б) Лондоні;
	В) Дрездені;

12. У реальному житті Ансельм закоханий у:
	А) Вероніку;
	Б) Серпентину;
	В) Лізу.

13. Другий світ, у якому час віл часу опиняється Ансельм – це:
	А) Америка;
	Б) Австрія;
	В) Атлантида.

14. Дівчина, яка проживала у чарівному світі – це:
	А) Серпентина;
	Б) Вероніка;
	В) Ліза.

15. Твір Е.Т.А. Гофмана „Малюк Цахес...” належить до жанру:
        	А) повість;    
         	Б) оповідання;
        	В) роман.

16. У присутності Цахеса завжди відбувалося:
	А) усі були зачаровані його справжнім талантом;     
           Б) ніхто не звертав на нього ніякої уваги;
	В) він присвоював собі заслуги інших людей.		
	
17. Успіх Цінно беру приносить:
	А) його горб;     
           Б) три золоті волосини;
	В) амулет.   

18. Ціннобер хотів одружитися:
           	А) з Рожою - Гожою; 
           	Б) з Лізою;
           	В) з Кандідою.
19.  Три золоті волосини у  Цахеса символізують: 
	А) силу мистецтва;           
          	Б) силу та владу краси;
	В) владу грошей.              

 20.  Причина смерті Ціннобера:
А) повісився;          
Б) його стратили;
В) задихнувся, коли намагався сховатися.

 21. Французький романтизм поділяється у своєму розвитку на:
	А) 2 періоди;
	Б) 4 періоди;
	В) 5 періодів.

22. Хронологічно французький романтизм охоплює:
	А) 1795-1848;
	Б) 1795 – 1846;
	В) 1790 – 1848.

23.	До французьких романтиків належать:
	А) Альфред Мюссе,  Дж.Байрон, Жорж Санд;
	Б) В.Гюго, Е.По, Жорж Санд;
	В) Альфред Мюссе, В.Гюго, Жорж Санд.

24.	Творча діяльність Віктора Гюго охоплює понад:
	А) 50 років;
	Б) 60 років;
	В) 70 років.

25.	Дія у романі «Людина, яка сміється» віднесена до:
	А) кінця 17-поч. 18 століття;
	Б) кінця 18 – поч.19 століття;
	В) кінця 16 – поч. 17 століття.

26. Події у творі відбуваються у:
	А) Франції;
	Б) Англії;
	В) Німеччині.

27.  Гуінплен і Дея потрапляють до:
	А) Джовіни;
	Б) на корабель;
	В) Урсуса.

28. Комедіант Урсус помічає на обличчі хлопця:
	А) застиглу гримасу сміху;
	Б) одне око;
	В) беззубий рот.

29. Гуінплен виявляється сином:
	А) священика;
	Б) лорда;
	В) селянина.

30. Події у романі „Собор Паризької Богоматері” відбуваються за часів короля:
А) Людовіка Х;
Б) Людовіка ХІ;
В) Генріха ІІІ.

31. В основу роману „Собор Паризької Богоматері” покладено:
А) погляд Гюго на історичний процес як протиборство двох начал – добра і зла;
	Б) погляд Гюго на бурхливі політичні події;
	В) філософський погляд Гюго на людину.

32. Собор Паризької Богоматері є будівлею:
	А) періоду Середньовіччя;
 	Б) періоду Відродження;
	В) перехідного періоду.

33. Образ Квазімодо символізує:
	А) потворність;
	Б) духовну і фізичну силу народу;
	В) рицарську відданість і доблесть. 

34. Клод Фролло за допомогою алхімії хотів:
	А) отримати ще один учений ступінь;
	Б) винайти лікувальний апарат від згубного кохання;
	В) зробити багато золота.  

35. „Нещасний горбань пролив першу в своєму житті сльозу”:
	А) у келії Собору, тому що Есмеральда не відповіла на кохання;
	Б) на даху Собору, звідки спостерігав за стратою Есмеральди;
	В) біля ганебного стовпа, коли танцівниця дала йому води.

36. Тортура, якій була піддана Есмеральда на допиті:
	А) „французький чобіт”;
	Б) „іспанський чобіт”;
	В) „італійський чобіт”.  

37. Вихованням Квазімодо займався:
	А) Феб де Шатопер;
	Б) Клод Фролло;
	В) Жеан Фролло.
38. Квазімодо через кохання до Есмеральди:
	А) став вбивцею Клода Фролло;
	Б) став вбивцею Феба;
	В) покінчив життя самогубством. 

39. Під впливом Собору формується не тільки тіло, а й душа” у:
	А) Квазімодо;
	Б) Клода Фролло;
	В) Есмеральди.

40. Клода Фролло подумки сказати: „Вона не дістанеться нікому” змусило:
	А) ревнощі;
	Б) кохання;
    	В) ненависть. 

41. Справжнє дівоче прізвище  Жорж Санд:
	А) Аврора Дюпен;
	Б) Аврора Дюдеван;
	В) Жорж Санд.

42. Чоловік Індіани полковник Дельмар:
	А) набагато старший за неї;
	Б) набагато менший за неї;
	В) однакові роками.

43. Індіана  у романі кохає:
	А) Дельмара;
	Б) де Рам’єра;
	В) Ральфа.

44. Індіана в кінці твору:
	А) покінчує з життям через нещасливе кохання;
	Б) живе з чоловіком до кінця своїх днів;
	В)  пориває з цивілізованим світом і живе на лоні природи з Ральфом.

45. Книги із дилогії пов’язані між собою:
	А) історією кохання співачки Консуело і графа Альберта;
	Б) однією і тією самою епохою відтворення подій;
	В) ворожнечею між Консуело і графом Альбертом.

46. Вальтер Скотт - ... письменник.
	А) англійський;
	Б) ірландський;
	В) німецький.

47. Вальтера Скотта було обрано почесним громадянином:
	А) Лондона;
	Б) Дубліна;
	В) Единбурга.

48. Світову славу Вальтеру Скотту принесли:
	А) соціально – побутові романи;
	Б) психологічні романи;
	В) історичні романи.

49. Головні герої історичного роману В. Скотта – це:
А) видатні історичні діячі;           
 Б) вигадані автором персонажі;
 В) маловідомі історичні особи.

50. Історичні події в романі „Айвенго” В.Скотта:
А) визначають долі персонажів;
Б) є фоном для розгортання сюжету;
В) є засобом розкриття проблеми сучасного авторові життя Англії.

51. У романі „Айвенго” зображена доба:
	А) короля Артура;
	Б) Ричарда Левове Серце;
	В) королеви Вікторії.

52. У замок Седріка Сакса Айвенго проник у вигляді...
	А) блазня;
	Б) пілігрима;
	В) храмовника.

53. Сакси в романі Вальтера Скотта „Айвенго” боролися з:
	А) німцями;
	Б) сарацинами;
	В) норманами.

54. Ім’я рицаря Айвенго було:
	А) Уїлфред;
	Б) Уїльям;
	В) Уїлсон.

55. Напис „Дездішадо” на щиті Айвенго в перекладі з іспанської мови означав:
	А) „Вирваний із корінням”;
	Б) „Позбавлений спадку”;
	В) „Вигнаний з дому”.

56. Переможцем турніру біля Ашбі-де-ла-Зуш було визнано:
	А) Айвенго;
	Б) Фрон де Беф;
	В) Бріан де Буагільбер.
 
57. Головною причиною позбавлення Айвенго батьківської прихильності було те, що:
А) він став васалом короля;
Б) він вирушив у хрестовий похід;
В) він закохався в Ровену.

58. Він став причиною нещасть Ребекки і поставив під сумнів дівочу честь:
А) Айвенго;
Б) Фрон де Беф;
В) Бріан де Буагільбер.
 
59. Захисником Ребекки під час Божого суду у Темплстоу став:
А) Ричард Левине Серце;
Б) Айвенго;
В) Локслі.

60. Тема роману „Айвенго”:
А) боротьба англосаксів із завойовниками, феодальні чвари;
Б) повернення королем Ричардом та його васалом Айвенго своїх прав та маєтків;
В) боротьба шотландців проти англосаксів за незалежність.

61. Дж. Г. Байрон поему „Паломництво Чайльд Гарольда” розпочинає писати в:
А) Греції;       
Б) Іспанії;
В) Албанії.

62. „Паломництво Чайльд Гарольда” Дж. Байрона за жанровими ознаками:
А) епічна поема;
Б) лірична поема;
В) ліро-епічна поема.

63. Головна тема 1-2 пісень „Паломництва Чаль Гарольда” Дж. Байрона:
А) тема народного повстання;
Б) тема бездуховного життя;
В) тема багатства суспільства.

64. Головна тема 1-2 пісень „Паломництва Чаль Гарольда” Дж. Байрона:
А) тема народного повстання;
Б) тема бездуховного життя;
В) тема багатства суспільства.

65. Літературне визнання до Едгара По прийшло, коли він написав твір:
	А) „Вбивство на вулиці Морг”;
	Б) „Рукопис, знайдений у пляшці”;
	В) „Викрадений лист”.

66. Едгар По ввійшов у літературу як:
	А) публіцист;
	Б) новеліст;
	В) драматург.

67. Е.По назвав свої новели „Вбивство на вулиці Морг”, „Таємниця Марі Роже”, „Викрадений лист” не детективними, а:
	А) „комічними”;
	Б) „логічними”;
	В) „інтелектуальними”.

68.  Головного героя новел Е.По звали:
	А) Огюст Дюпен;
	Б) Шерлок Холмс;
	В) Ленок. 

69. Е.По своєю новелою „Викрадений лист” у літературу ввів нову формулу.
	А) „видного місця”;
	Б) „зачиненої кімнати”;
	 В) „нерозгаданої таємниці”.

70. У новелі „Золотий жук” Легран сховав папірець із зображенням жука у:
	А) кишеню;
	Б) скриньку;
	В) письмовий стіл.

71. Зображення на пергаменті в оповіданні „Золотий жук” проявилося внаслідок:
А) тепла;
	Б) світла;
	В) воску.

72. Вбивцею в новелі „Вбивство на вулиці Морг” стала:
	А) людина;
	Б) тварина;
	В) випадковість.

73. Вулиця, на якій відбулося вбивство:
А) Морг;
Б) Марі Роже;
В) Торг.

74. Основний жанр у творчості Проспера Меріме:
	А) оповідання;
	Б) драма;
	В)  новела.

75. Проспер Меріме – новеліст концентрує увагу на:
	А) «місцевому колориті»;
	Б) внутрішньому світі героїв;
	В)  гармонії людських почуттів.

76. Головною внутрішньою причиною трагічної розв’язки новели «Кармен» є:
	А) жагучий темперамент героїв;
	Б) різні погляди на почуття обов’язку;
	В)   зіткнення двох самосвідомостей різних народів, двох устроїв, 
		представлені характерами персонажів.

77. Персонажі новели «Кармен» за національністю:
	А) іспанці; 
	Б) корсиканці;
	В)  Хосе – баск, а Кармен – циганка.

78. Проспера Меріме приваблюють:
	А) типові представники певного соціального прошарку та національності; 
	Б) незвичайні люди у незвичайних обставинах;
	В)   люди незвичайні, яскраві, жагучі, які не відповідають 
		загальноприйнятому розумінню норми.

79. Найвизначніше творіння Оноре де Бальзака:
    	А) „Людська трагедія”;
   	Б) „Людська комедія”;
      	В)  „Божественна комедія”.

80. Слово „Гобсек” у перекладі з голландської означає: 
 	А) Скнара;
      	Б)  Лихва;.
      	В)  Живоїд.  

81. Розповідь про Гобсека у творі ведеться від імені:
	А) автора;
	Б) Дервіля;
	В)   Максима де Трая.
 
82. «Золото – ось духовна суть теперішнього суспільства,»- це слова:
	А) Максим де Трай;
	Б) Гобсек;
	В)   Дервіль.

83. Лихваря Гобсека його клієнти називали:
	А) Батечко Гобсек;
	Б) Гобсек;
	В)  Скнара.

84. Гобсек отримував насолоду від:
	А) розваг;
	Б) марнотратства;
	В)   багатства.

85. Гобсек полюбляв бруднити в маєтках аристократів:
	А) занавіски;
	Б) килими;
	В)  скатертини.

86. За походженням Жюльєн Сорель був:
   	А) сином священика;
      	Б) сином селянина;
      	В) сином аристократа.

87. Перша сходинка Жюльєна Сореля на соціальній драбині:
  	А) секретар;
     	Б) семінарист;
      	В) гувернер.

88. Кумир Жюльєна Сореля:
		А) Наполеон;
      	Б) Абат Шелан;
      	В) Жан-Жак Руссо.

89. У Парижі про Жюльєна поширилися чутки, що він:
	А) коханець дружини маркіза;
	Б) незаконний син багатого шляхтича;
	В)   англійський шпигун.

90. Жюльєнові суд оголосив вирок:
	А) його виправдали;
	Б) довголітнє ув’язнення;
	В)   страта.

91.  Г.Флобер у своїй творчості вивів принцип:
	А) суб’єктивізму;
	Б) об’єктивізму;
	В)   споглядання.

92. Друга назва роману „Пані Боварі” Г.Флобера:
	А) «Провінційні звичаї»;
	Б) «Провінційні характери»;
	В)   «Провінційне життя».

93. Почуття Емми і Леона можна визначити як:
	А) кохання;
	Б) пристрасть;
	В)   закоханість.
94. Основна тема роману Г.Флобера «Пані Боварі»:
	А) зіткнення світу багатіїв і бідних;
	Б) зіткнення світу мрії і реальності;
	В)  зіткнення справжнього і надуманого кохання.

95. Безпосередньою причиною самогубства Емми Боварі стало:
	А) зрада чоловіка;
	Б) фінансові проблеми;
	В)   розбите серце.

96. Чарльз Діккенс почав своє трудове життя.
	А) у редакції газети;
	Б) на фабриці вакси;
	В) у конторі адвоката.

97.  Чарльз Діккенс – це ... письменник:
		А) німецький;
		Б) англійський;
		В) французький.

98. Одним із найвідоміших романів Чарльза Діккенса був:
		А) „Пітер Пен”;
		Б) „Том Сойєр”;
		В) „Олівер Твіст”.

99. «Різдвяна пісня у прозі» Ч.Діккенса за жанром – це:
	А) казка;
	Б) повість;
	В)  роман.

100. Головним героєм „Різдвяної пісні...” Ч.Діккенса є :
		А) Кретчит;
		Б) Скрудж;
		В) Марлей.

101. Для Скруджа головним в житті було:
	А) слава;
	Б) гроші;
	В)   доброта.
 
102. Скрудж у подорожі з третім духом побачив власну смерть. Вона викликала в людей...
		А) співчуття;
		Б) втіху;
		В) горе.

103. Компаньйона Скруджа, чий привид явився йому перед Різдвом, звали...
		А) Кретчит;
		Б) Фред;
		В) Марлей.

104. З одежі другого Духа Різдва вийшло двійко дітей, яких звали...
		А) Радощі та Веселощі;
		Б) Горе і Туга;
		В) Бідність і Темнота.

105. Смерть Скруджа стурбувала тільки:
		А) його ділових партнерів;
		Б) його племінника;
		В) сім’ю злидарів, які заборгували Скруджеві.

106. . За жанром «Домбі і син» - це:
	А) сімейний роман;
	Б) історичний роман;
	В)   соціальний роман.

107. Домбі ставився до Флоренс, як до:
	А) служниці;
	Б) улюбленої дитини;
	В)   фальшивої монети, чку не можна вкласти в справу.

108. Перед смертю маленький Поль попросив:
	А) потурбуватись про долю Уолтера;
	Б) добре ставитись до Флоренс;
	В)  щоб містер Домбі взяв Річардс до себе на роботу знову.

109. Одна з основних рис містера Домбі:
	А) доброта;
	Б) ніжність;
	В)   гордість.

110. Наприкінці роману містер Домбі живе з Флоренс, тому що:
	А) розуміє свою помилку;
	Б) не має іншого виходу, бо збанкрутів; 
	В)  хоче зруйнувати їй життя з Уолтером.

111. Ключовим твором у збірці У. Уїтмена „Листя трави” є:
	А) „Пісня про самого себе”;
     	Б) „Я співаю про тіло електричне”;
     	В) „Йдучи травою степовою”.

112. Один із найважливіших елементів поезії пізнього Уїтмена:
	А) соціалізм;
  	Б) урбанізм;
	В) космогонізм.

113. Ліричний герой більшості поезій збірки „Листя трави” визначає себе відносно:
	А) природи;
	Б) почуття кохання;
	В) стихій.

114. Заради передачі руху самого життя Уїтмен вводить:
	А) вільний вірш;
	Б) вірш у прозі;
	В) вільний вірш і ритм.

115. У.Теккерей до роману „Ярмарок суєти” вивів підзаголовок:
	А)роман про героя;
	Б) роман без героя;
	В) роман героя.

116. На сторінках роману „Ярмарок суєти” розгортається широка панорама життя і моралі. 
	А) Англії І пол. ХІХ ст.
	Б)  Англії ІІ пол. ХІХ ст.
	В) Бельгії ІІ пол. ХVІІІ ст.

117. Верткий розум, честолюбство, привітність і красота  - ці риси притаманні героїні роману У.Теккерея „Ярмарок суєти”:
	А) Ребеці Шарп;
	Б) Емілії Седлі;
	В) міс Пінкертон.
 
118. Трагічну несумісність дійсності та ідеалу показано у збірці:
		А) Уїтмена „Листя трави”;
     	Б) Бодлера „Квіти зла”;
      	В) Тютчева „Вірші, надіслані з Німеччини”.

119.З останньої третини XIX ст. в європейській, і насамперед у французькій, літературі поряд з реалістичним утверджується новий літературний напрям. Він постав як логічне продовження і водночас заперечення основних принципів реалістичного відображення життя. Це: 
		А)   Експресіонізм;
	Б)    Натуралізм;
	В)   Імпресіонізм.

120. Його вважають визнаним майстром імпресіонізму, однак він став і зачинателем символізму у французькій поезії, хоча постійно заперечував свій зв'язок із символістами. Своєю творчістю він визначив подальший розвиток лірики не тільки Франції, а й усієї Європи. У постаті письменника А.Франс убачав «найбільш оригінального, грішного, містичного, найбільш натхненного і справжнього серед сучасних поетів»:
		А) А.Рембо;
	Б)  П.Верлен;
	В)  Ш.Бодлер.

121. Його  вважають головним ідеологом символізму та засновником «інтелектуального» його відгалуження, адже на відміну, скажімо, від інших поетів, творчість яких ґрунтувалася на уявленні про спонтанне ірраціональне «осяяння», він обстоював інтелектуалізм та продуманість вірша.
		А)  А.Рембо;
	Б) С.Малларме;
	В)  П.Верлен.

122. На думку дослідників, лебідь у однойменній поезії С.Малларме є символічним образом поета. Образ поета також є символічним у творчості:
		А)  Ш.Бодлер;
	Б)  У.Уїтмен;
	В)  А.Рембо.

123.  М.Метерлінк був засновником театру:
	А) „Театру мовчання”;
	Б) „епічного театру”;
	В) „аналітичного театру”.

124. Поет, творчість якого названа критиками „поезією ясновидіння”
		А) А.Рембо;
	Б) П.Верлен;
	В) С.Малларме.

125. Розташуйте у хронологічній послідовності етапи модернізму:
	А) Авангардизм, декаданс, сюрреалізм, модернізм;
	Б) Власне модернізм, декаданс, постмодернізм;
	В) Декаданс, власне модернізм, авангардизм, постмодернізм.

126. Даний напрям не належить до періоду авангардизму:
		А) експресіонізм;
	Б)  сюрреалізм;
	В)  символізм.

127. Роман Гі де Мопассана, у якому розповідається про чоловіка, який досяг успіхів у кар’єрі завдяки особливому ставленню до жінок:
 	А)  „Життя”;
    	Б)  „Жіноче щастя”;
     	В)  „Любий друг”.

128. Любов до „маленької” людини Гі де Мопассан показав у новелі:
	А) „Могильниці”; 
	Б) „Пампушка”;
В) „Мадемуазель Фіфі”.

129. Яку назву мала перша поетична збірка Гійома Аполлінера?
	А) „Бестіарій, або Кортеж Орфея”;
			Б) „Алкоголі”;
	В) „Каліграми. Вірші війни та миру”.

   130. Гійом Аполлінер у „Віршах Миру і Війни” відродив давню поетичну форму:
		А) Акровірш;
	Б) Каліграми;
	В) Паліндром.

ІІ рівень

•	Охарактеризуйте соціально-історичні передумови виникнення романтизму.
•	Розкрийте суть народно-фольклорної течії романтизму.
•	Назвіть представників романтизму і жанри літератури, у яких вони працювали.
•	Назвіть періоди розвитку романтизму.
•	Розкрийте суть «байронічної» течії романтизму.
•	Виділіть риси романтизму як напрямку.
•	Охарактеризуйте основні етапи розвитку німецького романтизму.
•	Визначте найприкметніші особливості творчого стилю Е.Т.А. Гофмана.
•	Розкрийте своєрідні особливості розвитку англійського романтизму.
•	Розкрийте поняття „історичний роман” у творчості В. Скотта.
•	Доведіть, що твір В.Скотта „Айвенго” за жанровими ознаками  належить до історичного роману. 
•	Розкрийте роль історичного колориту в романі „Айвенго” В.Скотта.
•	Розкрийте оригінальність Дж. Байрона як особистості і як поета. 
•	Розкрийте історію створення поеми Дж. Байрона „Паломництво Чайльд Гарольда”. Як ви розумієте її назву?
•	Розкрийте значення термінів „байронізм” і „байронічний герой”.
•	Охарактеризуйте основні етапи розвитку французького романтизму.
•	Проаналізуйте, наскільки тотожними є характер і життєва позиція Жорж Санд до жіночих образів її творів. 
•	Зробіть ідейно-тематичний аналіз дилогії  Жорж Санд „Коенсуело” і „Графиня Рудольштадт”. Дайте загальну характеристику головним проблемам творів.
•	Відзначте риси романтизму у романі Гюго „Собор Паризької Богоматері”.
•	Розкрийте особливості історичного роману В. Скотта у романі В.Гюго „Собор Паризької Богоматері”.
•	Доведіть, що роман „Собор Паризької Богоматері” можна вважати історичним. Яким зображено у романі короля Людовіка ХІ?
•	Дайте загальну характеристику образу Есмеральди. Чому духовні „смарагди” ціняться людьми менше, ніж матеріальні?
•	Проілюструйте на конкретних прикладах тезу: „Квазімодо – морально чиста людина”.
•	Розкажіть про історію створення роману „Собор Паризької Богоматері”. Дайте жанрову характеристику цього твору.
•	Формування та національна своєрідність американського романтизму.
•	Розкрийте поняття „детективна література”. Чим, на вашу думку, можна пояснити популярність цього жанру?
•	Поясніть, чому Е.По вважають родоначальником детективу. Яку „формулу” детективного оповідання вирахував він? 
•	Поясніть надзвичайну популярність детективних оповідань А.Конан - Дойла.
•	Розкрийте особливості жанру новели В. Ірвінга.
•	Охарактеризуйте національний історизм творів Ф.Купера.
•	Розкрийте основну тему і розкажіть про головного героя циклу А.Міцкевича „Кримські сонети”.
•	Розкрийте суть понять «реалізм», «соціально-психологічна проза». Поміркуйте, чому жанр роману став панівним в епоху розквіту реалізму.
•	Охарактеризуйте теми і жанри, яким надає перевагу Проспер Меріме у своїй творчості.
•	Розкрийте значення для творчості Стендаля ідеї «природна людина». Наведіть приклади з творів письменника. Розкрийте ключові поняття стендалівської філософії: «енергія», «свобода», «щастя».
•	Назвіть, які реальні події покладено в основу роману Стендаля „Червоне і чорне”? 
•	Назвіть причини загибелі Ж.Сореля.
•	Охарактеризуйте ідею та структуру «Людської комедії» Оноре де Бальзака. Що таке «техніка перехідних персонажів»? Яку роль вона відіграє в композиції епопеї?
•	Розкрийте тематику  і образний діапазон «Людської комедії» Оноре де Бальзака.
•	Розкрийте поняття „епопея”. Обґрунтуйте, чому „Людська комедія” Бальзака є епопеєю.
•	Назвіть головних героїв повісті Оноре де Бальзака „Гобсек”.
•	Розкрийте поняття «бальзаківська пристрасть». Які її ознаки? Чи можна вважати любов Горіо до дочок прикладом «бальзаківської пристрасті»? Чому?
•	Розкрийте власне розуміння деяких тем флоберівської філософії. Як ви можете визначити світогляд Флобера (оптимістичний, песимістичний, цинічний)?
•	Розкрийте поняття «боваризм». Як розглядається в романі проблема Емминого бунту проти буржуазного оточення?
•	Визначте особливості стилю, казковий і детективний елемент у творах Діккенса. Еволюція Діккенса – романіста.
•	Проаналізуйте композиційно-стильові особливості романів Ч.Діккенса. Світогляд і система персонажів у ранніх творах.
•	Подумайте над тим, як Ч. Діккенс у своїй творчості висловлює віру у можливість людини осягнути своє життя і переродитися. Наведіть приклади з творів письменника.
•	Визначте, з якою метою Ч.Діккенс наводить  інтер’єр контори і помешкання Скруджа. Про які риси характеру власника свідчить його помешкання?
•	Розкрийте проблему позитивного героя у творчості В. Теккерея.
•	Реалізм У.Теккерея. Проблема героя. Авторська позиція, сатира і пародія у творчості Теккерея.
•	Прояви трансценденталізму в американській літературі. 
•	Розкрийте назву поетичної збірки У.Уїтмена «Листя трави». У чому полягає новаторство і своєрідність таланту поета?
•	Поясніть поняття «вітменівський каталог». Охарактеризуйте цей художній прийом на прикладі «Пісні про себе».
•	Визначте особливість трактування назви, тему, ідейне спрямування роману Гі де Мопассана „Життя”.
•	Дайте визначення поняття „символізм”. Доведіть, що поезію А.Рембо можна вважати символічною.
•	З’ясуйте, яке значення для розвитку символізму мала творчість Ш.Бодлера. 
•	Доведіть новаторський характер драматургії Моріса Метерлінка, визначте основні положення його „театру смерті”.
•	Розкрийте вплив Першої світової війни на творчість Гійома Аполлінера.
•	Назвіть поетичні збірки Гійома Аполлінера й окресліть їхні провідні мотиви.
•	Висвітліть авангардистські та модерністські тенденції в поезії поч. ХХ ст.

ІІІ рівень
•	Поміркуйте, чи можна проблеми, порушені Гофманом  у повісті „Малюк Цахес...”, віднести до категорії вічних.
•	Розкрийте зовнішню і внутрішню потворність Цахеса (за повістю – казкою Е.Т.А. Гофмана   „Малюк Цахес...”).
•	Охарактеризуйте риси характеру Бальтазара. У чому сила героя, що він виявився не підвладним  впливові чарівних волосин Цахеса.
•	Чому Г.Гейне називають творцем „вільної пісні романтизму”? Обґрунтуйте свої міркування.
•	Висловіть своє власне ставлення до жіночих образів роману В.Скотта „Айвенго”. Відповідь обґрунтуйте.
•	Зробіть порівняльну характеристику образів Ричарда Левове Серце і його брата – принца Джона. Як вони зображені письменником?
•	Доведіть, що Айвенго заслуговує на звання рицаря. Які вчини героя вас у цьому переконують? 
•	Поміркуйте і дайте відповідь Вамба – блазень чи герой (за романом Вальтера  Скотта „Айвенго”).
•	Поміркуйте, наскільки тотожними є характер і життєва позиція самого Байрона до романтичного героя його творів.
•	Простежте проблему емансипації жінки у творчості французької письменниці Жорж Санд. 
•	Доведіть, що Собор паризької Богоматері є одним із головних образів твору. Чому автор надає такої великої уваги опису цього храму?
•	Визначте і охарактеризуйте руйнівну і шляхетну силу кохання за романом Гюго „Собор Паризької Богоматері”.
•	Подайте порівняльну характеристику  Клода Фролло і Квазімодо. Свою думку обґрунтуйте.
•	Розкрийте власне ставлення до героя оповідань Е.По – Огюста Дюпена. Намалюйте внутрішній портрет героя. 
•	Проаналізуйте зображення життя в прикордонних з індійцями районах американського заходу в історичній класиці Ф.Купера – пенталогії про Шкіряну Панчоху. Охарактеризуйте образ наскрізного героя - Натті Бампо.
•	Визначте і проаналізуйте етичну проблематику прози Н.Готорна. Психологізм оповіді.
•	Доведіть, що твір Готорна „Золото царя Мідаса” – не міф, а літературна казка. Які відмінності можна спостерегти між казкою Готорна та міфами? 
•	Спробуйте окреслити коло поетичних роздумів і переживань, які визначають ідейно-художню палітру циклу А.Міцкевича „Кримські сонети”.
•	Доведіть, що Проспер Меріме не ідеалізує Кармен. Охарактеризуйте образ Кармен: зовнішній вигляд; повсякденну поведінку; риси характеру; поводження з чоловіками.
•	Дайте характеристику образу головного героя роману «Червоне і чорне» Ф.Стендаля – Ж.Сореля. У чому полягає суперечливість його характеру? Яку роль відіграв Наполеон у житті Жюльєна?
•	Розкрийте символіку назви роману Стендаля „Червоне і чорне”.
•	Проаналізуйте головні «сходинки підйому» Ж.Сореля соціальною драбиною: сім’я Сорелів – дім де Реналів – духовна семінарія. Яких внутрішніх змін зазнає герой при «сходженні»?
•	Порівняйте підходи Бальзака і Стендаля до зображення людини. Чим вони різняться?
•	Проаналізуйте роль портрета в повісті Бальзака „Гобсек”.
•	Поміркуйте письмово над запитанням, чи актуальна сьогодні життєва філософія Гобсека (за романом Бальзака „Гобсек”).
•	Простежте помилки, яких припустився Горіо у «вихованні» своїх дочок (за романом Оноре де Бальзака «Батечко Горіо»). Чим їх можна пояснити?
•	Опишіть життя Емми Боварі у шлюбі. Яке її ставлення до чоловіка? У чому полягає причина Емминого розчарування?
•	Подумайте і дайте письмову відповідь, чи могло б переродження Скруджа відбутися в реальному житті.
•	Розкрийте власне розуміння слів Фреда про Скруджа (за Ч.Діккенсом „Різдвяна пісня...”): „Те зло, що він робить, карає його самого”.
•	Проаналізуйте роль образу Тайні Тіма у «Різдвяній пісні у прозі» Ч.Діккенса.
•	Спробуйте описати програму радикальної перебудови Всесвіту, запропоновану Уїтменом у «Пісні відкритого шляху».
•	Розкрийте ідейно-художній задум автора у вірші Ш. Бодлера „Альбатрос”.
•	Зробіть ідейно-художній аналіз поезії П.Верлена „Сентиментальна прогулянка”.
•	Доведіть, або спростуйте твердження про те, що „Поетичне мистецтво” Поля Верлена – це віршований маніфест символізму.
•	Простежте за втіленням принципів символізму у поезії А.Рембо „Голосівки”.
Поясніть асоціативний характер поезії.
•	Дослідіть символічні образи у вірші А.Рембо „П’яний корабель”. 
•	Визначте особливість трактування назви, тему та ідейне спрямування роману Гі де Мопассана „Життя”.
•	Дослідіть морально-етичну проблематику творчості Гі де Мопассана.
•	Розкрийте власні враження від каліграми Гійома Аполлінера „Зарізана голубка й водограй”.
•	Поясніть, як у збірці „Каліграми. Вірші війни та миру” Гійома Аполлінера використовується прийом монтажу.

ІІІ. 5. Критерії оцінювання знань студентів

Критерії
оцінювання знань студентів вищих навчальних закладів
за п’ятибальною шкалою
Зарубіжна література

Викладання предмета "Зарубіжна література" 
ставить такі завдання:
•	Навчати студентів сукупності відомостей про вершинні явища світового літературного процесу;
•	Давати їм літературознавчі поняття, розвивати мислення;
•	Розвивати гуманітарну культуру студентів, повагу до духовних надбань людства, творче сприйняття естетичної і духовної ваги текстів.

Об’єктом вивчення в літературі є художній твір, що має вивчатися як мистецтво слова, а не як «підручник життя» або ілюстрація для пояснення тих чи інших історичних подій. Студенти повинні сприймати твір за законами естетичного мислення, розуміти його художню природу, опановувати технологію тематично-естетичного аналізу художнього твору. Саме усний підхід до вивчення літературного твору і вміння аналізувати твір в єдності форми та змісту забезпечить формування знань і умінь студентів. Тому під час вивчення літературного твору викладач повинен чітко визначити основні та фонові завдання, добрати аналогічні факти з інших дисциплін («Української літератури», «Всесвітньої історії») та видах мистецтва, щоб найефективніше сприяти розвитку творчих здібностей студентів.
Процес роботи з текстами художньої літератури ґрунтується на питаннях, пов’язаних з аналізом їхньої структури, проблематики, системи образів, поетики, естетичних принципів різних літературних напрямів тощо.
Вивчення художньої літератури має позитивно впливати на формування творчої особливості за умови активної співпраці зі студентами на шляху залучення до найкращих зразків культурно-мистецьких надбань людства.     
Перевірка та встановлення досягнутого рівня знань та вмінь є важливою складовою навчального процесу. З метою забезпечення ефективних вимірників якості навчальних досягнень та їх об'єктивного оцінювання необхідно дотримуватися п’ятибальної  шкали оцінювання. При цьому обов’язково мають враховуватися  програмні вимоги до знань, умінь і навичок студентів.
Пропонується така шкала критеріїв оцінювання навчальних досягнень студентів із зарубіжної літератури.

Оцінка 	Критерії оцінювання навчальних досягнень студентів	
«Незадовільно»	•	Студент відповідає на елементарні запитання викладача;
•	Відтворює матеріал на елементарному рівні, називаючи окремі факти;
•	Розуміє навчальний матеріал і може відтворити фрагмент з нього окремим реченням;
•	Розуміє навчальний матеріал і за допомогою викладача дає відповідь у формі висловлювання.	
«Задовільно»	•	Студент за допомогою викладача відтворює матеріал, володіє елементарними навичками аналізу літературного твору;
•	Студент володіє матеріалом та окремим навичками аналізу літературного твору, за допомогою викладача та студентів відтворює матеріал і наводить приклади з тексту;
•	Відтворює значну частину тексту, за допомогою викладача знаходить потрібні приклади.	
«Добре»	•	Студент володіє матеріалом і навичками аналізу літературного твору за поданим викладачем зразком, наводить окремі власні приклади на підтвердження певних суджень;
•	Студент володіє матеріалом, навичками текстуального аналізу на рівні цілісно-комплексного уявлення про певне літературне явище, під керівництвом викладача виправляє допущені помилки й добирає аргументи на підтвердження висловленого судження та висновку;
•	Студент володіє матеріалом, навичками аналізу художнього твору, систематизує та узагальнює набуті знання, самостійно виправляє допущені помилки, добирає переконливі аргументи на підтвердження власного судження.	
«Відмінно»	•	Студент володіє матеріалом, виявляє початкові творчі здібності, самостійно оцінює окремі нові літературні явища, знаходить і виправляє допущені помилки, працює з різними джерелами інформації, систематизує та творчо використовує дібраний матеріал;
•	Студент на високому рівні володіє матеріал, висловлює свої думки, самостійно оцінює різноманітні явища культурного життя, виявляє власну позицію до них;
•	Вільно володіє матеріалом та навичками текстуального аналізу літературного твору, виявляє особливі творчі здібності  та здатність до оригінальних рішень, різноманітних навчальних завдань, до перенесення набутих знань та вмінь на нестандартні ситуації	

На практичних заняттях з зарубіжної літератури домінуючою формою навчання і здійснення контролю досягнутих результатів є діалог, до якого студентів залучає викладач, спонукаючи узагальнювати вивчений матеріал, висловлювати власні думки, при цьому здійснюється перевірка та поточне оцінювання навчальних досягнень студентів. Обов’язковим є контроль за прочитанням студентами творів для обов’язкового та додаткового (самостійного) читання. Ці результати будуть впливати на підсумкову оцінку.

ЛОГІЧНІ СХЕМИ

З КУРСУ 

„ІСТОРІЯ ЗАРУБІЖНОЇ ЛІТЕРАТУРИ
ХІХ – поч. ХХ ст.”

Розділ ІV. Додатково-бібліографічний

ІV. 1. Додаткові навчальні матеріали.

Розділ І. Романтизм в літературі І пол. ХІХ ст. 

ЛС  „Квітка романтизму” 

Світ священ-ного писання

Пелюстки –ідеали

Листя – риси

Екзотичні і бурхливі країни і події

Героїчне минуле

Мета (ідея) –виховання людини та суспільства на прикладі
ідеалів 

Фольклор

Мистецтво

Дитинство

Природа

Фантастичний світ

Тема ( головний конфлікт ) – протистояння героя та суспільства.

Критицизм

Винятково зовнішньо пристрасні протирічні герої-мандрівники, індивідуалісти  

Незавершеність, фрагментарність дії та образів

Зближення епох, народів, культур

Сюжет з таємницями, 
випадковостями, недомовками

Жанрове багатство від історичного роману до ліричного послання

Барвистість мови

Розділ ІІ. Е.Т.А. Гофман  „Крихітка Цахес на прізвище Ціннобер”

ЛС № 1. „Протистояння митця і філістера”.

БАЛЬТАЗАР									ЦАХЕС
Зовнішність

„Юнак років 23-х, із темних,                                   „Схожий на химерно скручений
блискучих очей якого пророчими			     цурпаль дерева”; 
словами промовляє жвавий, ясний		    „Голова в потвори глибоко запала
розум...”;							     між плечима, на спині виріс горб, 
„Туга легким серпанком лягла на 			      як гарбуз, а зразу ж від грудей
бліде обличчя і пригасила жагуче		         	      звисали тонкі, мов ліщинові проміння очей”.						               палички, ноги, тож весь він             
                                                                                      був схожий на роздвоєну редьку”.
Риси характеру
Поштивий, скромний, розумний,			   Злий, огидний, обмежений, гуманний, любить Кандіду, гарний		    брутальний, невихований, не 
друг, у нього багатий внутрішній 			      здатний любити нікого, пихатий,
світ, живе в гармонії з природою.			       самовпевнений, боягузливий.
Обдарованість

Поет, романтик, володіє даром			        Без будь-яких докорів сумління
проникливості, добре вчиться, 			       привласнює  собі  чужі  заслуги, 
розуміє красу природи.				   чужу славу, навіть чужу наречену.
Суть конфлікту

Герої – ентузіасти                                            Філістери

Митець, який бачить і цінує     ПРОТИСТОЇТЬ   Суспільству, яке поклоняється 
прекрасне, живе і творить за 			          золоту,   втратило   ціннісні 
законами вищої духовності.  				 орієнтири, живе за законами 
								голого практицизму.
Представники

Бальтазар, деякою мірою Фабіан,			 Ціннобер, Мош Терпін, Птоломеус,
Пульхер.							Філадельфус, частково Кандіда.

ЛС № 2. „Риси потворності Цахеса”

«Тонкі, мов ліщинові 					«Грубий, хрипкий
 палички, ноги»		«Дикий погляд»	            голос»

«Павучі                                                                                     «Рохкає і 
ніжки»                                                                                       квакає»   
Риси потворності Цахеса	
             
            					«Горб, як гарбуз»

«Химерно скручений
		цурпалок дерева»						«Огидно нявчить 											та мурчить»
										
						«Схожий на роздвоєну 
						редьку»

ЛС № 3. „Життєвий шлях головного героя”
					
Одруження з                                   Міністр                              Таємний 
Кандідою                                      закордонних справ               радник

						
					Таємний 
					експедитор

Смерть у 
нічній вазі

	Син бідної			Вихованець			Студент 
	селянки			священика				університету

ЛС № 4. „Життя німецького князівства”

КНЯЗІВСТВО

   Просвітництво
      указом
											  Все більшої 
									      сили набували гроші
								                 і золото (золоті
Мізерність держави						       волосинки Цахеса)

						Суспільство потворне			  

	СПРАВИ:
-	БЕЗГЛУЗДІ (чи варто вирубувати ліси, щоб насадити інші);
-	КОРИСНІ (щеплення проти віспи, вдосконалення сільських шкіл);
-	ПАКТИЧНО НЕЗДІЙСНЕННІ (зробити су доходною річку).

		Розділ ІІІ. В.Гюго „Собор Паризької Богоматері”

ЛС № 1. „Ідейно-тематичний аналіз роману”
	
ТЕМА									ІДЕЯ
Життя Середньовічного Парижу,	     Засудження адміністративно-судової
боротьба людини з фатумом.                  Релігійної системи; возвеличення
						      духовного переродження людини.

                                             КОНТРАСТ

				    ПРОБЛЕМИ
					добра і зла
					краси і потворності
					любові і ненависті
					аскетизму і людських прагнень

ЛС № 2. „Виховання героїв почуттями”

			негативне ставлення до гріха
Клод Фролло							Квазімодо 
                                                                                                                    
священик								знайда
розумний								потворний зовні
освічений								дзвонар

егоїстичний		ЕСМЕРАЛЬДА                    людяний
підступний                                                                      альтруїст
лицемір                                                                            цінує красу і добро
злодій                                                                           високо моральна людина
					Феб
				дворянин
				військовий
				обмежений
				легковажний
				егоїст
				аморальний

ЛС № 3. „Клод Фролло”

                                                            Жадоба до                    Поважна
          Сумовитий,                          науки і пізнання                    і
          спокійний,	         понура
          із замкнутим	         особа
          і похмурим
          лицем                            Любов до брата,
                                                 до Собору	

                                                      Глибока пристрасть             Вченість,
                                                      до Есмеральди                     суворість 
									          звичаїв

П А Д І Н Н Я  Л Ю Д И Н И

ЛС № 4. „Квазімодо”

Вірність    			
					   Добрий геній		Горбатий,
		         	           кульгавий,
Ніжність		                          глухий
	Потворний,	Жаль
         одинокий	Сум	 
	клишоногий		

					Душа Собору		„ і не людина,
				Злобливий 			і не звір»

			П І Д Н Е С Е Н Н Я  Л Ю Д С Ь К О Ї  Д У Ш І

ЛС № 5. „Собор Паризької Богоматері”

		Не тільки місце подій 	   
		історичного роману, а       100 – метрова	   Символ християнської
		й головний герой               давня забудова	    моралі, духовності,
										    вічності

Символ духовного життя 
Французького народу						Колосальне творіння
					                           людини і народу
Собор
Поєднання романського               Паризької                      Місце життєвих 
і готичного стилів                         Богоматері                       пристрастей

Велична кам’яна							      Символ знедолення симфонія								      народу, феодального 									        гніту

Гротескний образ – 
підкорення божественної сили
добра, що перемагає зло

ЛС № 6. „Собор і головні герої роману” 

СОБОР

ПАРИЗЬКОЇ                         

БОГОМАТЕРІ

Е С М Е Р А Л Ь Д А

СТРАХ          ТАЄМНИЧІСТЬ	                                                             				

      ЗАХИСТ 	СПІВЧУТТЯ

К В А З І М О Д О					      К Л О Д  Ф Р О Л Л О

								
РІДНИЙ		ВСЕСВІТ					КНИГА –		ЛЕГЕНДА
ДІМ  								ШИФР        

СХОВАНКА      ВІН – ДУША                                  МІСЦЕ 		БУДІВЛЯ - 
								ТАЄМНИЧИХ	       ТАЄМНИЦЯ
								  РОЗДУМІВ
	
Розділ ІV. Н. Готорн „Золото царя Мідаса”

ЛС „Міф і його переробка Готорном”
Міф 										Казка

				    Спільне
•	В юності – обоє веселі, життєрадісні, люблять музику, квіти;
•	Бажання стати найбагатшим;
•	Усвідомлення необдуманості бажання;
•	Ненависть до золота і багатства.

-	бажання стати багатим –  			- багатство – мета життя
епізодичне рішення, у відповідь               (бажання виходить від Мідаса);
на пропозицію Діоніса;                                   - все заради доньки;
-	живе для себе;				        - щасливий сім’єю, онуками.
-	безтурботне життя.

					ТЕМА
		Тема згубного впливу грошей на людину, формування в її 
            характері таких негативних рис як жадібність, стяжательство,  егоїзм.
					ІДЕЯ
		Засудження прагнення до збагачення  як основної мети життя.                                                                                                                                      

Розділ V. Детектив.  Новели Е.По.

ЛС № 1. „Прозова спадщина Е. По”

 

П

 Р

 О

 З

 А	
Творець детективного та науково – 
фантастичного жанрів, початківець пригодницької літератури	
	
ДЕТЕКТИВНІ
ТВОРИ	«Вбивство на вулиці Морг»

«Таємниця Марі Роже»

«Викрадений лист»	Дюпен – 

аналітичне
мислення	
	
СТРАШНІ ТВОРИ	
«Лігейя»
                    
                  «Чорний кіт»

	КОМІЧНІ
 
ТВОРИ	
                 «Окуляри»

НАУКОВО –
ФАНТАСТИЧНІ
ТВОРИ	

    «Незвичайні пригоди
                     Ганса Пфааля»	
	
ПСИХОЛОГІЧНІ
ТВОРИ	

     «Падіння дому Ашерів»	
1840 – «Гротески і арабески» 2-томне видання новел,
назва якого підкреслює жанрові відмінності
оповідань і новел	

			ЛС № 2. „Мотиви новели „Вбивство на вулиці Морг”

		ЗЛОЧИН			ЖЕРТВИ				ВБИВЦЯ
            
          Вбивство		    Стара та її дочка		Величезна мавпа

                              МОТИВИ

	Помилково підозрювана  	Зачинена зсередини      		Нестандартне 
  людина, на яку вказують	кімната, де відбулось   		вирішення
  зовнішні докази			вбивство				проблеми

ВИСНОВОК:
Чим складніша та заплутаніша справа, тим легше її розв’язати

ЛС № 3. „Вбивство на вулиці Морг”

ІДЕЯ											ТЕМА
захоплення 						          відтворення процесу
    аналітичними 							   пошуку істини у ході
    можливостями						            розслідування злочину,
    розуму людини					              жахливого за своєю 
									   суттю.

                                         С.- Огюст Дюпен

				«Нечуваний злочин»
										
Кому    				Убивство 			       Труп, який витягли
належали			мадам Л’Еспане та її			з димоходу.
голоси, які			доньки мадемуазель 
чули всі			Камілли Л’Еспане
свідки?

«Фантастические истязания старухи»

П О М И Л К А
Плутали незвичайне із тим,
що неможливо пояснити

«…Саме відхилення від простого та звичайного
освітлює шлях розуму у пошуках істини»

ЛС № 4.  „Таємниця Марі Роже”
ІДЕЯ											ТЕМА
захоплення                                        		                  спроба за допомогою
    аналітичними 							   логічних умовисновків
    можливостями						             відтворити основні
    розуму людини					             факти зазначеного 
									   вбивства.

                                      М а р і  Р о ж е 

Перше таємниче зникнення		Друге таємниче зникнення
(22 роки, помічниця парфумера               (25 років, труп було знайдено на 4-ий
(тиждень))						день зникнення у Сені)

Близько 9-ої години ранку			Речі Марі Роже, знайдені через	
у неділю 22 червня 18.. р.			3 тижні після вбивства та їхня
вийшла у напрямку вул. Дром			поява і дивне «розташування».
до своєї тітки	 туди не прийшла.

У середу, 25 червня,					Після впізнання труп не був 	
було знайдено рибалками 				відвезений до моргу, а 
тіло, витягнуто з води,				похований.
мсьє Бове впізнав дівчину.                                                  

Піни, яка зазвичай буває				На тілі не було помітно 
в утоплеників, не було.				          ніяких ран, ніяких синців. 
								Одяг був сильно порваним
								і в повному безладі.

- ватага розбійників						Теорія ймовірності
(свідчення мадам Дюлюк)
- Сент - Есташ						Яку роль відіграв у злочині
								таємничий «смаглявий» юнак?
У цьому злочині немає 
нічого, щоб виходило за рамки
звичайного. 
 
ЛС № 5. „Викрадений лист”

Проста і чудернацька справа

?
«Дело это на редкость простое, и тем не менее оно
ставит нас в совершенный тупик»

			МЕТА                 знайти викрадений міністром Д. лист

							ХТО?

	    	                                       Завдання                                       З ЯКОЮ
	ДЕ?	                            без жодної невідомої                          МЕТОЮ? 

							
					Ш Л Я Х  П О Ш У К У
		        (за логікою)

-	псевдопограбування 			здатність зрозуміти просту
-	детальний обшук приміщення,            і вже давно відому істину, що
у якому мешкав міністр		        полягає у фізичній особливостінашого зору

	Хибний шлях                                            Як наслідок
«Неправильно оцінили інтелект 	          «…інтелект обходить ті міркування,
свого супротивника».                                  які занадто самоочевидні».

	

ЛС № 6. „Золотий жук”

Етапи   пошуку   скарбів

Дослідження
  пергаменту

Малюнок

   Знахідка
      на      
  узбережжі

	

  Зустріч
      зі 
   старою

Легенда про
Пірата Кідда

Розшифрування
   криптограми

Піратський
    скарб

     Нічна
експедиція

Розділ VІ. Новелістика Проспера Меріме

ЛС № 1. „Етапи творчості Проспера Меріме”

1.
1825. „Театр Клари Гасуль”
Твори, що принесли славу. Руйнує непорушність класицизму в драматургії, переступає його правила і умови 		2.
1827. „Гуслі”
(29 балад, переклад сербської народної пісні). 
1842. + 4 балади.

Прагнення до реалістичного бачення світу		3.
1829. „Хроніка часів Карла ІХ”. 
Роман у формі сюжетно пов’язаних новел.

Експериментує з жанром. 	

Новела про сучасність витісняє історичний роман 		4. Період становлення та перших успіхів
1833. „Мазаїка”. „Видання Карла ІХ”. „Матео Фальокне”. „Таманго”. „Взяття редута”. „Фелеріго”. „Перлина Толедо”. „Етруська ваза”. „Партія в тріктак” та ін.  		Одно центрова будова новел Бокаччо 	

5. Твори 1833 – 1846 рр.
„Венера Ілльська”. „Подвійна помилка”. „Коломба”. „Арсена Гійо”. „Душі чистилища”. 
Обурюється, усвідомлюючи лицемірство і аморальність світу. Пошуки морального ідеалу залишаються безуспішними. 

6.
„Блакитна кімната”.
„Джуман”.
„Локіс”.		
Творче
згасання		7.
Дослідницька робота.
Переклади з російської мови

ЛС № 2. „Контраст в новелах Меріме”

„Матео Фальконе”			„Таманго”			„Етруська ваза”

лицемірство
          щирість
вульгарність
		краса
герой
	середовище

Цивілізована          дикун
людина

          	в душі
Страх           корисливість
          зрадника

Мате	   в душі   Свідомість
ринська               суворого
 любов     матері   обов’язку

Прийом
контрасту

Розділ VІІ. Ф.Стендаль „Червоне і чорне”

ЛС № 1. „Ідейно – тематичний аналіз роману”

ТЕМА				   ІДЕЯ			     ПРОБЛЕМАТИКА
Життя молодої людини		Засудження аморальних   - людина і суспільство
в буржуазному суспільстві	вчинків головного героя   - „ідея Наполеона”
									    - людина в період
										Реставрації
									    - невідповідність мрій
										дійсності
									    - кохання і психологія
						                         вчинків героя
				ЖАНР ТВОРУ

Соціально-психологічний роман
з елементами історико-політичного

                                                      КОНФЛІКТ
		почуттів і розуму                            талановитої особистості з
								дворянсько-буржуазним 
суспільством
Композиційні 
   					  прийоми

•	контраст (у назві, системі образів, характері 
головного героя, його поривах);
•	градація (панорамне відтворення життя);
•	самоаналіз;
•	психологічний портрет;
•	внутрішній монолог;
•	афористичний діалог;
•	скупі описи.

ЛС № 2. „Система образів у романі”

Центральна фігура

Ц

Жюльєн Сорель

	

Другорядні
персонажі

       Мешканці				 Духовенство 			Вищий світ
        провінцій

Дворянство      Буржуазія           Семінаристи      Єпископи	           де Ла-Молі,
(де Реналі)          (Вально Фуке)							відвідувачі
									               їхнього салону

Духовенство       Міщанство                Абати          за межами
(Шелан Малон)   (Сорелі, мировий    (Пірар,         безамсана
   суддя, полковий	Мілон) 	(єпископ Агдський) 
    лікар)

ЛС № 3. „Прототипи роману”

Жюльєн						
Сорель

Антуаль Берте

пані Мішу

пані Реналь

								

Матильда де 
Ла- Моль

Мадемуазель де 
Карідон

			

ЛС № 4. „Суть характеру Жюльєна Сореля”

Можливий вибір							Вплив 
життєвого шляху								часу

стати 	- втілити героїчні мрії		     дає змогу	   забирає героїчну
посередністю	   юності				     обирати як          мету, підміняє
-	гонитва за щастям,		     діяти                   мундир сутаною,
	  боротьба за щастя					 а славу - кар’єрою
	- дія, швидкість, ризик,
		  необхідність ставити на 
		  карту життя

ЛС № 5. „Композиційні особливості роману”

Будинок де Реналів

ЛС № 6. „Світовідчуття героя”

				      Роздвоєність почуттів

                                        Діалог власної душі з собою

   				 Е Г О Ї С Т

Гордість, різкість, твердість,                          Сором’язливість, нерішучість,
розсудливість, аналітичний 			 запальність, пристрасна чутливість,
розум -  різновид зброї, за                              яка породжує мету: вибитися в
допомогою якої прокладається 		   люди, зробити себе самого,
шлях							    самоствердитися

			      ПЕРЕМАГАЄ МРІЙНИК:
	Сорель повертається до своєї істинної душі і знаходить щастя 

ЛС №7. „Конфлікти почуттів і розуму в образі Ж.Сореля”

Внутрішній діалог
Внутрішня боротьба

ПРИРОДНЕ «Я»                                   ЦИВІЛІЗОВАНЕ «Я»

Здатність на щирі почуття,				Розрахунок, лицемірство,
незахищеність, мрійливість,				егоїзм, готовність будь-якою
нерішучість, пристрасне 			         ціною досягти слави, визнання,
бажання «зробити» себе самого,			погорда, зверхнє ставлення до
сором’язливість, невпевненість			людей
у собі, бажання самоствердження

			У героєві перемагає людська істинна
			сутність: він залишається особистістю.

ЛС № 8. „Відтінки кольорів у душі героя”

			ЧЕРВОНЕ				ЧОРНЕ
			життя                                      смерть
			вогонь                                     життя задля користі
		пошуки самого себе                        гра на публіку
		потяг до подвигу                              плазування
			любов                                      ненависть

Розділ VІІІ. О. де Бальзак 
ЛС № 1. „Людська комедія”
„Я творю цілий світ…” (О.Бальзак)

Передмова „Людської комедії” (1842)
„Людина не добра не зла; вона народжується з інстинктами та схильностями; суспільство не псує її; ва вдосконалює, але її прагнення вигоди для себе розвиває її погані схильності”.

„Людська комедія” – це організм, в якому замість 
крові циркулюють гроші” (Вюрмсер)

Аналітичні
етюди

Задум: 120                                                                       
Написано: 96                                                                       „бальзаківська пристрасть”

Філософські
етюди

Етюди про звичаї

Техніка перехідних персонажів                                                   Понад 100 героїв

Сцени приватного життя		Сцени провінційного життя		Сцени паризького життя 	
Історія
суспільства

	Сцени сільського життя		Сцени політичного життя		Сцени військового життя	

	

Психологі
чна

Економічна

Моральна

ЛС № 2. „Система образів роману „Гобсек”

   граф	віконтеса					Камілла
де Борн                                   де Гранльє       			

	                      					      Ернест
				Дервіль				де Ресто

Фанні		    ГОБСЕК	    Анастазі де 		        граф		
Мальво						Ресто			     де Ресто

			   
 			      Максим
			       де Трай

ЛС № 3. „Неоднозначність образу Гобсека” 

Г О Б С Е К

			+						      - 
		Скупість						Працелюбність
		Жадібність					Гострий розум
		Байдужість				      Феноменальна пам’ять
		Жорстокість					Прозорливість
		Владолюбство					Скромність
		Честолюбство					Енергія
		Хижацтво						Комерційний досвід
									Знання психології
									людини

ЛС № 4. „Живописність характерів (Гобсек і Максим де Трай)”

					            МАКСИМ
		ГОБСЕК						       де ТРАЙ

ГЕНІЙ НАКОПИЧЕННЯ				ГЕНІЙ МАРНОТРАТСТВА

 	Людина – автомат, яку					Істота дивовижна. На  
 заводили щоденно. У ньому				   все вдатний і ні на що не 
 живуть дві істоти: скупердяй 			   здатний, де Трай викликає 
 і філософ, підла людина і 				   презирство. Може вчинити
 велична. Подумки він міг				    благодіяння і злочин. 
 володіти усіма країнами, які				   Тиняється салонами, 
об’їздив, обнишпорив, оцінив,			   будуарами, бульварами
 пограбував. З’являвся як 				   столиці, збираючи доходи
кара, як докір совісті. У нього			  в Лондоні… Де Трай-франт
 погляд як у господа Бога: він			  залишається більше у бруді, 
 читав у серцях. Він володіє				   ніж у крові. «Мої векселі 
 світом, не стомлюючи себе,				   завжди будуть оплачені».
  а світ не має над ним жодної
 влади.

ЛС № 5. „Історія деградації особистості Гобсека”

ГРОШІ - МРІЯ

									О. де Бальзак

Замолоду мріє про багатство і гроші, щоб мати можливість
насолоджуватись всіма радощами життя.

									    «Гобсек»
									        1830	

ТЕМА: згубна влада грошей над людиною

									

Пристрасть до грошей переростає в скупість. Він був казково багатим і в той же час безмірно бідним

ГРОШІ - ПРИСТРАСТЬ

										ВИСНОВОК:
									    Все це висушує душу, 
									що вміла цінувати красу
									  і  мистецтво, руйнує
								       особистість лихваря. Його
								         пожадливість  під  кінець 

ГРОШІ  - ІДОЛ

								життя перетворюється в 

Єдиний ідол, якому він вклоняється – золото.

									 свого роду божевілля,
								                призводить до 
									   людського зубожіння,
								               жалюгідного і 
									  безславного кінця.

Величезне багатство робить його одним із таємних, але справжніх хазяїв Парижа: «Я досить багатий, щоб купити совість людську…»

В с е  п р о д а є т ь с я  і  в с е
к у п у є т ь с я  з а  г р о ш і

	ЛС № 6.  „Гобсек і Пузир”

«ГОБСЕК»                                                                                  «ХАЗЯЇН»
    1830                                                                                                 1900

ГОБСЕК                                                                                           ПУЗИР

Відмінне                                                               Відмінне
- соціальне походження          Спільне               -соціальне походження
- рівень культури                                                          - рівень культури
- спосіб життя                                                                - спосіб життя 
- мета збагачення            епоха встановлення            - мета збагачення
- характер діяльності      капіталістичних                  - характер діяльності
- факт смерті                     відносин                              - факт смерті
- ставлення автора                                                         - ставлення автора

                                           Гроші-пристрасть 

                              Скупість, невибагливість у побуті

                              Накопичення величезного багатства

Глибоке переконання в продажності світу

	Відчуття своєї сили, прагнення стати хазяїном життя

                               Хижацтво, жорстокість методів зиску

	Амфальність вчинків

	Безславний кінець

ЛС № 7. „Система образів роману „Батечко Горіо”.

 Батько Горіо                    пансіон Воке                   Ежен де Растіньяк
		(студент)            

гарна, щаслива людина

віконтеса де
пансіон і 600 франків ренти      Босіан                                                          медик
                                                                                                                           Б’ян-                                                     
полишає себе всього заради 	                                                                          шон
дочок, кожна має 50.000 ренти
                                                         
                                                    «Наполеон каторги»                Вікторина         
помирає як собака                           Вотрен                                       Тайфер

Анастазі де            Дельфіна де
Ресто                       Нусінген

-	пансіон пані Воке
-	салон віконтеси де Босіан

	Розділ ІХ. Г.Флобер „Пані Боварі”

ЛС № 1. „Ідейно-тематичний аналіз твору”

ІСТОРІЯ СТВОРЕННЯ

	Роман створювався 5 років (вересень 1851р.  – 1856 р.).
	У 1856 р. роман був надрукований у ж. «Ревю де Парі».
	Автор, редактор журналу і власник друкарні були 
	притягнуті до судової відповідальності.

	Ідейно-тематичний аналіз

 	Т Е М А 							П Р О Б Л Е М И  	Зображення життя		І Д Е Я			- батьків і дітей
провінційного міщанства 	Протест проти егоїзму,		- гроші, їх згубний
у Франції     		      бездуховності, черствіння;	вплив на людей
				     утвердження моральних і 	        - буржуазної моралі
				    духовних цінностей людства	- релігії
									       - самотності людини
										- мрії і дійсність
										- хибних ідеалів

ЛС № 2. „Особливості жанру та побудови”

       ЖАНР								         ПОБУДОВА								
Соціально-побутовий роман						ІІІ частини
Нового типу; за автором – 			Життя Емми
Психологічний роман			і Шарля до одруження;
						весілля
								Знайомство з 	Взаємини з 
							Леоном, стосунки з	Леоном, 
							Рудольфом			смерть 												героїні

			   Основна думка твору
У житті людина повинна мати свій ідеал, прагнути до чогось світлого, чистого. Людина повинна вірити в реальність свого життя, бачити і цінувати його красу, принаду.	

Розділ Х. Чарльз Діккенс

ЛС № 1. „Два Скруджі”

СКРУДЖ – «до»					        СКРУДЖ – «після» 

«понурий і 				Привид		«посміхається
	непривітний»		Марлі			пішоходам»

«самотній,					1-ий дух		«отримує у відповідь
             скритний, 							      добрі
		замкнутий»					  привітання»
					2-ий дух
«не людина, 							«добра, всіма 
	а кремінь» 					шанована людина»	
					3-ій дух

                                      Випробування минулим,
          що призводить до розуміння не лише дійсності, а й майбутнього

ЛС № 2. „Ставлення героїв до Різдва”

Збирачі коштів для бідних

«У ці дні нестаток відчувається особливо гостро, а достаток дає багато радості».
Рудокопи

	«Усі вони були одягнені по-святковому».
Охоронці маяка

«Розпалили вогонь, потиснули руки, побажали один одному 			      веселого свята».
Клерк і його сім’я

	«Усі тут були щасливі, задоволені один одним, раді святу, 	вдячні 
	долі».
Фред

	«Я вірю, що Різдво приносить мені добро і буде 	приносити».
	Тім

		«Я каліка, і, напевне, людям приємно, дивлячись на 	мене, згадувати в перший день Різдва, хто примусив 	кульгавих ходити, а сліпих бачити».

			     «Нісенітниця!»; «Дурниця!»; «Я не 
			     балую себе на святках»; «Була б моя  
ЕБІНІЗЕР СКРУДЖ			    воля, я б такого бевзя, котрий бігає і
			    Галасує «Веселі святці!» - зварив би 				              живцем укупі з начинкою». 

Розділ ХІ. Гі де Мопассан „Пампушка” 

        ЛС № 1. „Система образів”

                   Система образів

	Прусаки 			Пампушка                 в диліжансі вся Франція

	Вороги		- їде з почуття власної 	    - стурбовані особистими,
				гідності, патріотизму   меркантильними інтересами
	галантність		- обмежена, не здатна	   -«благородні», безперечно
				виразити свої почуття	     моральні пани і пані

     ПАТРІОТИЗМ

			Допомогти тому, хто потребує; 	Лише слово, поняття.
			боротьба з ворогом.

ЛС № 2. „Патріотизм в новелі Гі де Мопассана „Пампушка”

			     ХАЗЯЙКА
		    - промова проти війни
ПРУСАКИ:								ДИЛІЖАНС
- галантні люди
- вороги

ПАМПУШКА
•	їде з почуття власної гідності;
•	обмежена, нездатна виразити
	свої почуття		                             ВСЯ ФРАНЦІЯ

допомога тому, хто потребує
(голодного нагодуй, з ворогом борись)

-	стурбовані особистими меркантильними 	проблемами;
-	благородні, «безперечно моральні пані і пани»;
-	хитрі і розумні.

ВИСНОВОК:
		Любов Мопассана до людей «маленьких», не 
	   ідеальних, але здатних жертвувати 
	    собою за Батьківщину.
Розділ ХІІ. Моріс Метерлінк 
ЛС № 1. „Особливості „театру смерті”

ОБРАЗИ                                  Невідоме, Смерть

ТЕМА                                       Зображення іншого життя, яке докорінно 
						Відрізняється від життя реального.
МОТИВИ                                 Жаху, розпачу, безнадії, безпорадності, 
						Мовчання.
ОЗНАКИ                                   Відсутність ознак дії та часу

КОЛЬОРОВА
ГАММА                                   Перевага темних кольорів

ЛС № 2. „Мотиви п’єси „Синій птах”

всемогутності людини

пам’яті                                                                   радості

Мотиви 
філософської
п’єси – казки
«Синій птах»	

дитинства 								пошуку істини      

          бідності                                  боротьби за щастя

ЛС № 3. „Сходинки, які ведуть до щастя
(за п’єсою – казкою „Синій птах”)”

							           Т А К !

                                                              Чи існує         Він тут, в
                                                       він?          батьківському домі

Країна       невловимий
                                          Майбутнього   птах

				              птах став
                                                    червоним
			       Ліс

	          Палац    птаха не
		Ночі	     впіймали

         Країна	птахи
      Спогадів	померли
птах
почорнів

ЛС № 4. „Філософські символи драми „Сліпі”

ОСТРІВ

Життя людини 
Земля у Всесвіті      СЛІПІ

			Людство                    СВЯЩЕНИК-
						     ПОВОДИР

							Віра			ПЛАЧ
										ДИТИНИ

									Передчуття смерті

			МОРСЬКИЙ ПРИПЛИВ

 			НЕМИНУЧІСТЬ СМЕРТІ	

ІV. 2.  Словник термінів і понять

Авангардизм (від фр. «передовий загін») – термін, яким позначають «ліві» (нереалістичні) течії в мистецтві. Протест протии війни, інших негативних явищ авангардисти поширили на мистецтво і виступали проти традиційних форм художнього вираження. Напрями авангардизму – футуризм, кубізм, експресіонізм, сюрреалізм, конструктивізм та ін.
Верлібр – вірш з неримованим ненаголошеним рядком, перехідне явище між поезією і прозою. У верлібрі спостерігаються певні ритмічні періоди або такти, що мають переважно змістове завершення. Одним із основоположників вважається У.Уїтмен. 
Епопея – роман або цикл романів, що відображають значний період історичного часу або велику історичну подію, висвітлюють життя героїв у його розмаїтті, складному переплетінні доль дійових осіб, їх філософському осмисленні. Широта осягнення життєвого матеріалу зумовлює складність композиції епопеї, багатолінійність її сюжету, різноманітність художніх засобів. 
Критичний реалізм – літературний напрям, який став у ХІХ ст. конкретно-історичним втіленням реалізму. Критичний реалізм 30-40-х рр. у Англії та Франції (а пізніше і в інших країнах Західної Європи) по-новому вирішує проблему «Людина і середовище». Характер людини художньо осмислюється в її соціальній обумовленості, розкривається в ретельно досліджених, достовірно зображених суспільних обставинах; дійсність піддається критичному аналізу. 
Модернізм (від фр. «сучасний») – термін, яким позначаються різноманітні нові течії в мистецтві нереалістичного спрямування. Часто поняття «модернізм» є синонімом поняття «авангардизм».
Натуралізм -  літературний напрям, який виник у західноєвропейській літературі в 70-х роках і розповсюдився у 80-90-х роках ХІХ ст. Програму натуралізму сформулював Еміль Золя. Натуралізм трактував життя з позиції біологізму; характер людини, з погляду натуралістів, залежить від спадковості, фізіологічних чинників. Натуралісти прагнули з науковою точністю описувати зовнішній вигляд людини, події, середовище, відмовляючись від їх художньої інтерпретації.
Повість – епічний прозовий твір, який характеризується одноманітним сюжетом, а за широтою охоплення життєвих явищ і глибиною їх розкриття займає проміжне місце між романом та оповіданням. Повість різниться від оповідання розгорнутішим сюжетом, більшою кількістю другорядних персонажів, повнішою та глибшою їх характеристикою, наявністю описів; на відміну від роману повість охоплює менше коло проблем, коротший період із життя героя.
Психологізм у літературі – це характеристика художнього твору, сукупність стилістичних прийомів та засобів, за допомогою яких письменник передає внутрішній світ своїх персонажів. Вчинки героїв оцінюються опосередковано, з допомогою підтексту, який виникає у свідомості читача через зіставлення окремих ситуацій, висловлювань персонажів тощо.
Роман – велика форма епічного жанру літератури нового часу. Основні риси роману: зображення людини в складних формах життя, кілька сюжетних ліній, багато дійових осіб, великий обсяг.
Роман історичний – роман, в основу якого покладено історичний сюжет, що відтворює у художній формі певну епоху, певні історичні події. В ньому поєднані історичні факти та особи з фактами та особами вигаданими.
Роман соціально-психологічний, соціально-побутовий  - різновид реалістичного роману, для якого характерне поєднання глибокого соціального та психологічного аналізів як героїв, так і середовища, в якому вони діють.
Романтизм – літературний напрям, який сформувався на межі ХУІІІ та ХІХ ст. на противагу класицизму. Для нього характерними є відчуття хиткості світу, розчарування в революції, яка не виправдала надій тих, хто повірив в її ідеали. Романтики відмовилися від реалістичного зображення дійсності, тому що були незадоволені її анти естетичним характером. Романтизм протиставляє дійсності романтичний ідеал. Заглибленість у внутрішній світ людини зумовила розвиток ліро-епічних жанрів, найпопулярнішим з яких стала романтична поема.
Романтичний герой – людина великих пристрастей, глибоко незадоволена дійсністю, здатна на незвичайні дії.
Символ – поетичний троп, що ґрунтується на умовному означенні якогось явища чи поняття через інше на підставі подібності. З допомогою символу поети прагнуть стисло і яскраво передати певну важливу думку.
Символізм – літературно-мистецький напрям кін. ХІХ – поч. ХХ ст. Для символізму характерні: інтерес до проблем особистості, іносказання, орієнтація на ірраціональний бік слова – його звучання, ритм, які повинні були замінити точне значення слова. На місце художнього образу було поставлено художній символ, що мав кілька значень. Символісти прагнули внести в поезію «дух музики», вважаючи її видом мистецтва, найближчим до світу таємничого.

ІV. 3. Бібліографія

1.	Алексеев М.П. Из истории английской литературы. - М.-Л., 1960.
2.	Алексеєнко Л. „Гобсек” Оноре де Бальзака. Історія створення, проблематика,
композиція та система образів. // Зарубіжна література. – 2005. - № 34. – С.14-15.
3.	Аллен Г. Эдгар По. - М., 1984.
4.	Андреев Л.Г. Импрессионизм. - М., 1980.
5.	Аникин Г., Михальская М. История английской литературы.- М., 1985.
6.	Бельский А. Вальтер Скотт. – М., 1958.
7.	Берковский Н.Я. Романтизм в Германии. - Л., 1973.
8.	Білянець О. Захоплюючий світ детективної літератури. (Е.По „Золотий жук”) //     Зарубіжна література. – 2005. - № 21-24. – С.94 – 96.
9.	Боброва М. Романтизм в американской литературе ХІХ в. - М., 1972.
10.	Боєва Н. Таємниця графині де Ресто. Тріумф і трагедія жінки у повісті Оноре де Бальзака „Гобсек”. // Зарубіжна література. – 2004. – 36. – С.22 – 23. 
11.	Вайнштейн О. Язык романтической мысли. О философском стиле Новалиса и Фридриха Шлегеля. - М., 1994.
12.	Великий романтик. Байрон и мировая литература. - М., 1991.
13.	Вітушкіна Л.О. Віднайти світло в тунелі. Конспект уроку за романом Ч.Діккенса „Домбі і син”. 10 кл. // Всесвітня література та культура в середніх навчальних закладах  України. – 2003. - № 10. – С.26 – 28.
14.	Гаврилко Л. Композиція роману Ф.Стендаля „Червоне і чорне”, символіка назви, роль епіграфів. // Зарубіжна література. – 2005. - № 34. – С.8-10.
15.	Гиждеу С. Лирика Генриха Гейне. - М., 1983.
16.	Гладишев В.В. Епістолярна спадщина як контекст. (Гюстав Флобер про Гі де Мопассана). // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. - 2000. - №  11. - С.40-41.
17.	Гопало Л. „Собор Паризької Богоматері” – романтична палітра людських почуттів. // Зарубіжна література. – 2004. - № 47. – С.5-7.
18.	Градовський А.В. «Людина – найвище божество». До уроку за феєрією М. Метерлінка «Синій птах». 10 клас. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - №3. – С.39-42.  
19.	Градовський А.В. Сповідь двох жуїрів. «Любий друг» Мопассана і «Місто» Підмогильного. 10 кл. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 1999. - №3. –С.16 – 19. 
20.	Григорьева Т. Японская литература XX века. - М., 1983.
21.	Гузь О. Система уроків за повістю Ч.Діккенса „Різдвяна пісня у прозі”. 6 кл. // Зарубіжна література. – 2004. - № 42. – С.10-20.
22.	Данилин Ю.И. Жизнь и творчество Мопассана. – М., 1968.
23.	Де Санктис Ф. История итальянской литературы. - Т.2. - М., 1964.
24.	Дейч А.И. Судьбы поэтов. Гельдерлин, Клейст, Гейне - 3-е изд. - М.: Художественная литература, 1987.
25.	Достоєвський Ф. З передмови до публікації перекладу роману В.Гюго „Собор Паризької Богоматері”. // Зарубіжна література. – 2004. - № 47. – С.1.
26.	Дьяконова Н. Я Английский романтизм. Проблемы эстетики. - М., 1978.
27.	Дьяконова Н.Л. Китс и его современники. - М., 1973.
28.	Дьяконова Н.Я. Лондонские романтики и проблемы английского романтизма. - Л., 1970.
29.	Евнина Е. Виктор Гюго. - М.: Наука, 1976.
30.	Европейский романтизм. - М., 1973.
31.	Жанровые разновидности романа в зарубежной литературе ХІХ - XX вв. - К.,1985.
32.	Жерлицын М. Кольридж и английский романтизм. - О., 1914.
33.	Жук Є.Л. Залучати набуті раніше знання. Традиції історичного роману В.Скотта у творчості В.Гюго. // Всесвітня література в середніх начальних закладах України. – 2006. - № 3. – С.35-36.
34.	Зарубежная эстетика и теория литературы ХІХ - ХХ вв. Трактаты, статьи, эссе. - М.,1987.
35.	Засурский Я. Н. Американская литература XX века. - М., 1984.
36.	Затонский Д.В. Европейский реализм XIX в. Линии и лики. - К., 1984.
37.	Зигус Уилсон. Мир Чарльза Диккенса. - М., 1975.
38.	Золотарев И.Л. Фантастические произведения И.С.Тургенева и П.Мериме. - Орел, 2001.
39.	Ивашева В. Английские диалоги. - М., 1971.
40.	Ивашева В. Английский реалистический роман XIX века в его современном звучании. - М., 1974.
41.	Ивашева В. Судьбы английских писателей. - М., 1989.
42.	Ивашева В. Теккерей-сатирик. - М., 1958.
43.	Ивашева В. Литература Великобритании XX века. - М., 1984.
44.	Импрессионисты, их современники, их соратники. - М., 1976.
45.	История   зарубежной   литературы   XIX   века / под  ред.   Я.Н. Засурского   и С.В.Тураева. - М, 1982.
46.	История   зарубежной   литературы   XX   века.   (1917   -   1945)   /   под   ред. З.Т. Гражданской. – М., 1987.
47.	История английской литературы. – Т. ІІ. Вып. 1-2.- М., 1953-1955.
48.	История зарубежной литературы конца XIX  века - начала XX  века. Курс лекций. / Под ред. М.Е.Елизаровой и Н.П. Михальской. - М., 1970.
49.	История итальянской литературы ХІХ - ХХ веков. - М., 1990.
50.	История немецкой литературы. В 5-ти т. - Т.З. - М., 1966.
51.	История французской литературы. - Т. ІІ. - М.,1963.
52.	Калитина Н.Г., Гюстав Курбе. Очерк жизни и творчества Мопассана. – М., 1981. 
53.	Кальченко Н.О. Тести на знання змісту повісті Бальзака «Гобсек». // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 1999. - № 8. – С.40.
54.	Карельский А.В. От героя к человеку. Два века западноевропейской литературы. - М.,  1990.
55.	Кашуба Є.І. Логіка за Леграном. Конспект уроку за новелою Е.По „Золотий жук” 7 кл. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2003. - № 6. – С.24-26.
56.	Кімова Л.Образ сильної особистості в новелістиці Проспера Меріме. 10 кл. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2001. - № 6. – С.19-21.
57.	Ковалев Ю. Герман Мелвилл и американский романтизм. - Л.: Художественная литература, 1972.
58.	Ковалев Ю.В. Эдгар Аллан По: Новеллист и поэт. - Л.: Художественная литература,      1984.
59.	Ковальчук Р.Ф. В.Гюго „Собор Паризької Богоматері”: матеріали до варіативного    вивчення. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2006. - № 3. - С.28-35.
60.	Ковальчук Р.Ф. Мозаїка завдань за романом В.Гюго „Собор Паризької Богоматері”. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2006. - № 3. – С.37.
61.	Кучборская Е.П. Реализм Эмиля Золя. – Москва, 1973.
62.	Кучборская Е.П.  Эмиль Золя – литературный критик: К истории реалистического романа во Франции ХЫХ в. – М., 1978.
63.	Литературная история Соединенных Штатов Америки. В 3-х т. - Т.2. - М., 1978.
64.	Литературные манифесты западноевропейских романтиков. - М., 1980.
65.	Литературные манифесты французских реалистов. - Л., 1935.
66.	Литовський Ю.З. Проспер Меріме. Життя і творчість. - К.: Дніпро, 1976.
67.	Лібман З.А. Чарльз Діккенс: Життя і творчість. - К., 1982.
68.	Лобода О. 20 запитань класові // Зарубіжна література. – 2003. - № 46. – С.2-3.
69.	Матузова Н. М. Генріх Гейне: Життя і творчість. - К.: Дніпро, 1984.
70.	Мельниченко О.М. Запитання до вікторини за романом „Айвенго” (7 кл.) // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - № 10. – С.45.      
71.	Мендельсон М. Жизнь и творчество У.Уитмена. - М., 1969.
72.	Меньшиков Г. Братья Гонкуры. Жизнь. Творчество. Эстетические взгляды. – Самарканд, 1985.
73.	Михальская Н.П. Чарльз Диккенс: Книга для учащихся. - М, 1987.
74.	Моню О.І. „Душа не повинна бути замкнена”. Урок за повістю Ч.Діккенса „Різдвяна пісня у прозі”. 6 кл. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - № 5. – С.22-23.
75.	Моруа А. Литературные портреты. – М.,1970.
76.	Мухін В.О., Кубар Г.М. Стендаль „Червоне і чорне”: у пошуках методичних варіантів. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2003. - № 9. – С. 47 – 54.
77.	Назарець В.Н., Васильєв Є.М., Пелех Ю.В. „Візитна картка” М.Метерлінка. // Всесвітня література та культура в середніх  навчальних закладах України. – 2006. - № 1. – С.25 -  27.
78.	Наливайко Д. Оноре де Бальзак. - К.: Дніпро, 1985.
79.	Наливайко Д. Віктор Гюго. Життя і творчість. - К.: Дніпро, 1976.
80.	Наливайко Д. Искусство: направления, течения, стили. - К., 1985.
81.	Наливайко Д., Шахова К. Зарубіжна література доби романтизму. - К., 1998.
82.	Наливайко Д.С., Шахова К.О. Зарубіжна література ХІХ сторіччя. Доба романтизм:  Підручник. - К., 1997. 
83.	Наша міні-хрестоматія. Вальтер Скотт (7 кл.)  //  Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - № 4. – С.16.
84.	Некрасова Е.А. Творчество У.Блейка. - М.,1962.
85.	Неустроев В. Л. Литература Скандинавских стран. - М., 1980.
86.	Ніколенко М.Л. Поезія французького символізму. Шарль Бодлер. Поль Верлен. Артюр  Рембо.- Х., 2003.
87.	Николюкин А.Н. Американский романтизм и современность. – М., 1968.
88.	Носкова М. Різдвяна пісня у прозі. Система уроків. // Зарубіжна література. – 2003. - № 42. – С.8-14.
89.	Обломиевский Д. О. де Бальзак. - М., 1962.
90.	Обломиевский Д. Французский символизм. - М., 1973.
91.	Овруцька Фредерік Стендаль. Життя і творчість. - К.: Дніпро, 1983.
92.	Овсейко Л. За доблестным рыцарем Айвенго. Система уроков по роману   В.Скотта «Айвенго». 7 кл. // Всесвітня література та культура в середніх навчальних закладах     України. – 2001. - № 5. – С.25-28.
93.	Онищенко Н. Золото – влада чи руїни людськості? (10 кл. Порівняльна характеристика: Гобсек „Бальзака”, „Скупий і лицар” Пушкіна, „Мертві душі” Гоголя). // Зарубіжна література. – 1998. - № 13. – С.4.
94.	Орлова Р. Бичер - Стоу. - М., 1971.
95.	Остапчук В. Е.Т.А. Гофман „Малюк Цахес на прізвисько Ціннобер”. Урок-загадка. //     Зарубіжна література. – 2001. - № 11. – С.3.
96.	Павличко С. Байрон: Нарис життя і творчості. -К.: Дніпро, 1989.
97.	Павличко С. Философская поэзия американского романтизма. - К.: Наук. думка, 1988.
98.	Паламарчук Л. Образ Собору. // Зарубіжна література. – 2004. - № 47. –С.4.
99.	Парриштон В. Л. Основные течения американской мысли. В 3-х т. - Т.2.  - М, 1962.
100.	Пасічник Л. Три варіанти „Гобсека”. // Зарубіжна література. – 1998. - № 13. – С.4.
101.	Пастух Т.В. Використання проектної технології під час вивчення повісті О. де Бальзака „Гобсек”. Матеріали до уроків. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2006. - № 9. – С. 53-56.
102.	Пащенко В.І. Гі де Мопассан. Нарис життя і творчості. – К., 1986.
103.	Пикок Т.Л. Воспоминания о П.Б.Шелли // Пикок Т.Л. Аббат кошмаров. Усадьба   Грилла. - М.: Наука, 1988.
104.	Підлісна Г. Діккенс і його герої. // Зарубіжна література. – 1998. - № 1. – С.3.
105.	Піотровські Д. Формула Сореля. // Зарубіжна література. – 2001. - № 24. – С.7.
106.	Плавскин З.Ж. Испанская литература ХІХ - XX веков. - М., 1982.
107.	Пожар Т. Історична тема в художній прозі. Вальтер Скотт „Айвенго”. //  Зарубіжна     література. – 2004. - № 38. – С.16-21.
108.	Поколодний Л., Вечірко О. Е.Т.А.Гофман „Малюк Цахес на прізвисько Ціннобер”    (Матеріали до одного з варіантів уроку) 8 кл. // Всесвітня література  в середніх   навчальних закладах України. – 2002. - № 1. – С.21-22. 
109.	Порицький Л. Любляче серце. Життя Проспера Меріме. 7 кл. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2005. – № 6. – С.18-19.
110.	Пронкевич О. Застосувати різні прийоми осягнення тексту (Матеріали до вивчення роману “Домбі і син”). // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. - 1999. - № 10 – С. 51-54.
111.	Пузиков А.И. Портреты французьких писателей. Жизнь Золя. – М., 1981.
112.	Пулина Г.А. “Человек, сделавший себя сам”. Материалы к изучению творческого пути Бальзака и его повести “Гобсек”. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. - № 8. – 2004. – С.60-64.
113.	Ратушняк О.М. Подорож у світ людської психіки. (Матеріал до уроку за романом Стендаля „Червоне і чорне”). // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2002. - № 8. – С. 48 – 51.
114.	Ревнивцева Є. Галерея психологічних портретів у новелі П.Меріме. // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2005. - №6. – С.20-21.
115.	Ревнивцева Є. Психологічний аналіз як засіб вивчення художнього твору (на прикладі фрагментів уроків за творчістю Гі де Мопассана, П.Меріме, І.Крилова, Ф.Тютчева). //  Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2003. - № 12. – С.33-35.
116.	Реизов Б.Г. Творчество Вальтера Скотта. - М. - Л, 1965.
117.	Реизов Б.Г. Французский роман XIX века. - М, 1977.
118.	Реизов Б.Г. Между классицизмом и романтизмом. - Л., 1963.
119.	Рогозинський В. В.Гюго і його „кам’яна симфонія”. Система уроків з вивчення роману „Собор Паризької Богоматері”. // Всесвітня література та культура в середніх навчальних закладах України. – 2001. - № 5. – С.33 – 41.
120.	Рогозинський В. Якого ж кольору метерлінківський птах? // Всесвітня література та культура в середніх навчальних закладах України. – 2006. - № 1. – С.28.
121.	Романтизм глазами итальянских писателей. - М., 1984.
122.	Савчук О. Фантастична історія злету і падіння Цахеса. Е.Т. А. Гофман. „Крихітка Цахес  на прізвисько Ціннобер”. 8 кл. // Зарубіжна література. – 2004.- № 47. – С.8-9.
123.	Саржевський С.В. Собор... без Бога (Що засвідчує компаративний аналіз творів В.Гюго, О.Гончара, І.Багряного). // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. - 1999. - № 12. – С.25-27.
124.	Середюк Т. Комічне в казці Е.Т.А.Гофмана „Крихітка Цахес” // Зарубіжна література. –   2001. - № 40. – С.40.
125.	Середюк Т.М. Ч.Діккенс „Різдвяна пісня у прозі”: у пошуках методичних варіантів. Система уроків. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2005. - № 11. – С.45-50.
126.	Сизько Г.Л. Ч.Діккенс „Різдвяна пісня у прозі”. (Матеріали до підсумкового уроку). 6 кл. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 1999. - № 10. – С.14 -  22.
127.	Скуратовская Л.И. Из истории английского романтизма. – М., 1971.
128.	Смирнова І. Заклик до єднання багатих і бідних (“Різдвяна пісня у прозі”) // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 1999. - № 11. – С. 9-13.
129.	Соколова Т.В. Философская поэзия А.де Виньи. - Л., 1981.
130.	Соловьев Н. А. У истоков английского романтизма. - М., 1988.
131.	Стамат К. Ідея наполеонізму в літературі і сучасному житті. (Роздуми над романами „Червоне і чорне” Стендаля та „Злочин і кара” Достоєвського) 10 кл. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - № 9. – С. 46 – 48.
132.	Султанов Ю.І. Перший і останній крок Жюльєна Сореля на шляху до духовного відродження. // Всесвітня література та культура в середніх навчальних закладах України. - 2003. – № 7. - С.16-21.
133.	Султанов Ю. Принцип добра (Художественный мир Ч. Диккенса). // Зарубіжна 
література в середніх навчальних закладах України. – 2001. - № 9. - С. 51-56.
134.	Тайна Чарльза Диккенса. - М., 1990.
135.	Трескунов М. Жорж Санд. - М., 1976.
136.	Трескунов М.С. Виктор Гюго. - Л., 1969.
137.	Тугушева  М.П. Шарлотта Бронте: Очерк жизни и творчества. - М., 1982.
138.	Тугушева М.  Ч. Диккенс. Очерк жизни и творчества. - М., 1979.
139.	Тур В. „Червоне і чорне”: композиція і символіка соціально-психологічного аналізу. // Зарубіжна література. – 2004. - № 31. – С.23-24.
140.	Тураев С.В. От Просвещения к романтизму. - М. 1983.
141.	Удовиченко Л.М. Вивчення образу-персонажа у національному та загальному вимірах. На матеріалі творчості Е.Золя та І.Франка. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2005. - № 6. – С.42-45.
142.	Удовиченко Л.М. Осягнути глибину новаторства «майстра літератури ідей» (Підсумковий урок-дослідження за романом Стендаля «Червоне і чорне»). // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 2005. - № 7. – С. 49 – 52.
143.	Фокіна В.А. Хозяин или мученик? Урок – дискуссия по повести Бальзака «Гобсек»// Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - №6. – С. 32-33.
144.	Франко І. Соті роковини Віктора Гюго. // Франко І. Твори: В 20 т. - Т. 18.
145.	Франс А. Гі де Мопассан та французькі оповідачі. // Зарубіжна література. – 1998. - № 6. - С.4.
146.	Фрестье Жан. Проспер Мериме. - Пер. с фр. - М., 1987.
147.	Художественный мир Гофмана. Сб. статей. - М, 1982.
148.	Цвейг С. Діккенс – між Англією і дитинством. // Зарубіжна література. – 1998. – № 1. – С.6.
149.	Черневич М.Н. и др. История французской литературы. - М., 1965.
150.	Черненко М. Специфіка англійського реалізму у творчості Ч. Діккенса // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. - 1999. - № 4  - С. 55-58 . 
151.	Чечетіна Л.А. «Принижуватися заради грошей не варто». Романтичні і реалістичні тенденції в повісті Бальзака «Гобсек». // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. – № 9. – С. 26 – 30.
152.	Шамрай А.П. Ернест Теодор Амадей Гофман. - К., 1969.
153.	Шахова К. Ч. Діккенс // Зарубіжна література в середніх навчальних закладах України. – 2004. - № 6-7. - С. 17-28.
154.	Шкурко О. Услід за птахом щастя. Вивчення п’єси феєрії М.Метерлінка „Синій птах”. 10 кл. // Зарубіжна  література. – 2006. - № 13. – С.17-22.                                          
155.	Шульц Г. Новалис сам свидетельствующий о себе и о своей жизни (с приложением фотографий и иллюстраций). - Челябинск, 1998.
156.	Эстетика немецкого романтизма. - М., 1987.
157.	Ярчук О.Д. Міф. Література. (Система уроків) 6 кл. // Всесвітня література в середніх навчальних закладах України. – 1999. - № 7. – С.25-28.